Мишел Гейбъл
Парижкият апартамент

Превод от английски: Милена Радева, 2014

chitanka.info

На Денис

За всичко

Част първа

Chapitre I

Единственото, което искаше, бе да се махне от града. Когато шефът й се приближи до нея и изрече думите „апартамент“, „девети арондисман“[1] и „цял тон боклуци от XIX век“, Ейприл моментално си помисли: ваканция. Разбира се, щеше да й се наложи да работи, но какво от това — отива в Париж! Както знае всеки поет, писател, художник или — в нейния случай — мебелен експерт, Париж е идеалното място за бягство.

Парижкият екип вече беше там. Ръководеше го Оливие. Ейприл си го представи как се разхожда из апартамента с таблет в ръка и си води бележки с костеливите си изкривени пръсти. Беше се обадил, за да поиска подкрепление от Ню Йорк, тъй като имаха нужда от още един оценител, и по-специално от експерт в областта на мебелите, който да повдигне доста слабото им реноме в тази област. Според шефа на Ейприл в седемстайния апартамент имало „достатъчно мебели да се обзаведат дванайсет луксозни бардака“. Очакванията на Питър бяха ниски. На Ейприл — високи, макар и по различни причини. В крайна сметка се оказа, че и двамата грешат.

[1] Арондисман (район) е административна единица във Франция, стоте департамента са разделени на 342 района. Най-големите градове — Париж, Лион и Марсилия, са разделени на общински арондисмани. — Б.пр. ↑

Chapitre II

Докато съпругът й стягаше папийонката си и изпъваше ръкавите на ризата, като ги подръпваше и нагласяше, за да изглежда наистина безупречно, Ейприл събираше багажа си за нощния полет до летище „Шарл дьо Гол“. Беше опитен пътешественик, но тридесетдневната командировка подлагаше на изпитание умението й да се вмести в разрешените килограми багаж. Ейприл никога не бе пътувала за повече от седмица, но очевидно в двучасовия промеждутък между „купчина боклуци“ и издаването на самолетния билет, някой бе подшушнал на Питър, че става въпрос за нещо повече от обичайна находка. „Остани колкото е необходимо — бе заявил той. — Винаги можем да удължим билета ти“.

Ейприл щеше да му напомни тези негови думи.

— Проблем ли има? — попита Трой, когато забеляза смръщеното чело на съпругата си, и отново изпъна ризата си.

— Багажът. Не съм сигурна, че съм взела достатъчно дрехи. Трийсет дни. В Париж. През юни. Това означава, че температурата може да се промени с петнайсет градуса само за едно денонощие. Както се казва, човек не ходи в Париж заради времето.

Ейприл вдигна очи и впери поглед в лявото копче за ръкавели на Трой, което отразяваше светлината от полилея. Не можеше да потисне навика да оценява всичко и трябваше съзнателно да си наложи да не изчислява каква би била цената, ако това малко парче оникс и платина бъде продадено на търг. Не че мечтаеше съпругът й да бъде покосен от внезапна смърт, естествено, че никога не би пожелала подобно нещо, още по-малко би гледала на него като на възможност да забогатее. Навикът да оценява вещи бе по-скоро естествен резултат от работата й в една от най-големите аукционни къщи в света.

— Какво значи този поглед? — попита Трой и се подсмихна леко. — Да не би копчетата да не подхождат на костюма?

— Напротив. Много са хубави. Идеални са.

Ейприл отмести поглед и изпита облекчение, че не е специализирала в оценяването на дрънкулки, останали след смъртта на някой нацупен стар глупак, и няма достатъчно познания, за да оцени притежанията на съпруга си. От друга страна, си бе извоювала титлата експерт, когато ставаше дума за Трой Воут. И това само по себе си й подсказваше, че копчетата за ръкавели, които съпругът й носеше само при специални случаи, са безценни, поне за него. Ейприл дори не искаше да си мисли за чие присъствие може да намеква изборът им тази вечер.

— Прекалено е! — тя поклати глава и впери поглед в куфара, но нямаше предвид само шаловете и пуловерите си.

— Вземи малко дрехи — предложи Трой. — Винаги можеш да си купиш още, когато пристигнеш. Все пак отиваш в Париж.

Ейприл се усмихна.

— Това е отговорът ти за всичко, нали? Купи още.

— И какво лошо има в това? — попита Трой с намигване и нежно я потупа по гърба, докато отиваше към голямото огледало. — Съпруга като теб наистина се среща рядко.

„Съпруга като теб се среща рядко“. Думата стресна Ейприл, макар да нямаше причина. Сега тя носеше ново значение. Съпруга. Съпруга.

— Не че някой особено се интересува от това — продължи Трой, — като изключим всички на Уолстрийт, но именно заради моята философия „купи още“ рецесията беше възможно най-доброто нещо, което можеше да се случи на фирмата и на инвеститорите ни.

— Добра реклама! — направи опит да се пошегува Ейприл.

Напоследък в дома им липсата на смях се усещаше болезнено. Всичко звучеше толкова изтъркано и овехтяло.

— Кой не обича самодоволните типове от Уолстрийт, които доказва теориите си по най-безцеремонен начин?

Трой се засмя и облече смокинга си. Продължи да се оглежда в огледалото, подхилквайки се тихо, а в това време Ейприл натика последния чифт ниски обувки в големия куфар.

— Е, като стана въпрос за самодоволни типове от Уолстрийт — продължи Трой с пресилена веселост в гласа, — май отново излезе късметлийка.

— Късметлийка ли? — Ейприл се опря на скрина (Джордж III, махагон, от около 1790 година), докато оглеждаше куфара и се опитваше да прецени колко тежи. — Какво имаш предвид?

Не изглеждаше чак толкова тежък.

Пое дълбоко въздух. Склонна да надценява нежните си деликатни рамене и да ги бърка с широкия гръб на олимпийска шампионка по плуване, Ейприл се наведе и вдигна от леглото препълнения куфар. В следващия миг той се стовари тежко на пода и само половин сантиметър спаси левия й крак от премазване.

— На първо място явно имам предвид това, че само късметът те спаси от тази багажна злополука — отвърна Трой. — Не виждаш ли, че това нещо е по-голямо от теб? Миличка, вече получи неочакван самолетен билет, не е необходимо да си чупиш крака като оправдание да се измъкнеш от жалките ми служебни събирания.

— Е, не са чак толкова зле — възрази Ейприл, избърса челото си и наклони куфара на една страна.

— Не са чак толкова зле? Ужасни са и ти добре го знаеш. Убеден съм, че всички останали съпруги страшно ще ти завиждат.

Останалите съпруги. Какво общо имаха те, зачуди се Ейприл. Какво ли си мислеха, когато си представяха Трой? А когато си представяха нея самата?

— Ти си моята късметлийка — продължи Трой. — Париж ще те спаси. Ще те спаси от още една досадна вечер, прекарана в компанията на капиталистическите търтеи.

— О, да, тези ужасни капиталисти — Ейприл извърна поглед нагоре и продължи с лоша имитация на британски акцент. — Тооолкова съм щастлива, че няма да съм сред тази пасмина. Просташката им мания да печелят пари! Нямат абсолютно никаква класа.

Надяваше се вялият опит да се пошегува да е успял да прикрие тъгата й. Наистина се чувстваше късметлийка. Но причината не беше фактът, че ще избегне префърцуненото служебно събиране, нито срещите tête-à-tête с най-умните (и най-непоносими) хора от Уолстрийт.

Не, Ейприл би могла да разговаря с тях, макар да не знаеше какво се е случило на азиатските пазари тази сутрин. Можеше да понесе дори поредната красива съпруга, завоевание на някой от присъстващите, която неизменно ще прекали с шампанското, ще прекара половината вечер, удивявайки се на множеството дипломи на Ейприл, и накрая ще започне да подвиква на всеки в близост до нея:

— Жената на Трой има диплома за мебели!

Но Ейприл вече почти не помнеше кога за последен път бяха обърквали докторската й степен по история на изкуствата с тапия за търговия в мебелен магазин. Напоследък Трой почти никога не я канеше да го придружава. Все „се отбиваше“ на събирания, „на които съпругите не бяха поканени“, или пък на такива, които бяха „прекалено досадни“, за да присъства Ейприл. Точно в това беше проблемът. Трой й казваше, че е късметлийка, че се е отървала, но тя някак не можеше да изпита благодарност, че се е измъкнала от събиране, на което така или иначе не е било предвидено да присъства. Или още по-лошо, в което компанията й би била нежелателна.

Спря да я взема със себе си още когато отношенията между тях бяха относително добри. А сега, кой знае? Дали от нея изобщо се очакваше да отиде? В крайна сметка Ейприл наистина имаше чувството, че е „късметлийка“ и се е „отървала“, защото билетът до Париж я освобождаваше от задължението да разсъждава върху липсата на покана за вечерта. Не беше необходимо да се пита дали е било нарочно.

— Трябва да поработиш върху акцента си — каза Трой и се приближи до нея.

— Само за протокола… — започна Ейприл и отблъсна ръката на Трой, който се опитваше да й помогне за куфара. — Истински се забавлявам на служебните ти събирания. Хората там са интересни. Разговорите са оживени.

— Лъжкиня!

Извърна се обратно към огледалото и си хвърли таен поглед. Ейприл така и не можеше да разбере дали го прави, защото подозира, че го наблюдава, или защото предполага, че гледа встрани.

— Какво толкова важно има, че се налага да заминеш още тази вечер? — попита той с престорена небрежност, което беше знак, че изпитва някои подозрения.

— Знаеш как стават тези неща — отвърна Ейприл и се зачуди дали загрижеността му е искрена. — Случаят с мебелите не търпи отлагане. Трябва да съм там, преди конкуренцията да разбере за разпродажбата.

— Но обикновено не отсъстваш повече от седмица, най-много десет дни, и винаги е с достатъчно предизвестие. Малко е смущаващо да получа съобщение, което гласи: „Трябва да замина извън града“; и когато се прибера, да установя, че жена ми си събира багажа и ще отсъства цял месец.

Наистина ли? — искаше да попита Ейприл. — Наистина ли това толкова те притеснява?

При нормални обстоятелства може би щеше да се пошегува, че той е късметлията, тъй като жена му заминава. Но белезите бяха прекалено пресни и прогнозата за бъдещето твърде неясна за подобни шегички.

— И аз съм изненадана, че се налага да замина веднага — отвърна Ейприл. Наистина беше изненадана, но и благодарна. — Според хората ни в Париж става въпрос за изключителна находка. В Южна Франция е починала една жена, собственичка на апартамент на площад „Питал“, който семейството й притежава повече от век. Всъщност не е бил техен, но в продължение на сто години са го държали под наем.

Докато говореше, раменете й започнаха да се отпускат, а мускулите на челюстта й вече не бяха така здраво стиснати. Бяха навлезли в тема, която Ейприл знаеше как да управлява.

— Жената — продължи тя, — която е починала, не е влизала в апартамента от 1940 година. Никой не е влизал там. Все си мисля, че тази информация може и да не е вярна. Може би истинските дати са се загубили някъде в превода. Може би апартаментът е бил затворен след някой неприятен развод в края на деветдесетте.

Усети как цялата настръхва при думата развод, но вече беше късно. Вече бе казана. А до този момент толкова внимаваше да я избягва.

— Седемдесет години! — възкликна Ейприл и гласът й се извиси до четириметровия таван. — Направо невероятно!

— Не знам — заяви Трой и сви рамене, строгото му каменно лице не издаваше абсолютно нищо. — Сигурно подобни неща се случват непрекъснато и в Манхатън. Жилищата стоят заключени, а в това време адвокатите и попечителите всеки месец изпращат чек, без да се замислят, и никой не си прави труда да задава въпроси.

— Не и ако е апартамент като този. Очевидно е натъпкан до тавана с мебели, картини и с всякакви други неща, които семейството е притежавало преди Втората световна война.

— Има ли нещо, което си заслужава?

— Оливие явно е убеден, че има, иначе нямаше да ме кара да ходя. Ако не друго, поне има неща, които ще излязат за първи път на пазара. Дори германците не са влизали вътре — отбеляза Ейприл и поклати учудено глава. — Човек би си помислил, че ако не друго поне някой заблуден член на семейството, пристрастен към хазарта или наркоман, би решил по някое време да сложи ръка върху всичко това.

— Освен ако всичко вътре не е пълен боклук — отбеляза Трой, взе телефона си и започна да пише съобщение, спокойното му до този момент чело изведнъж се намръщи. — Собственост на някой парижки вещоман — продължи той, макар да бе ясно, че е загубил интерес към разговора.

Ейприл въздъхна.

— О, мила, само се шегувах — побърза да каже, беше развил нещо като рефлекс веднага да бие отбой. — Звучи страхотно. Наистина.

Въздишката? Не искаше да я тълкува по този начин.

— Да. Страхотно.

Ейприл размаха ръка все едно искаше да прочисти въздуха около себе си. Жестът беше случаен, но достатъчен, за да отвлече за малко вниманието на Трой от телефона.

— Пръстените ти — каза той, впери очи в ръката й и се намръщи едва забележимо. — В сейфа ли са?

Ейприл кимна и наведе поглед към голата си ръка. Никой не носи ценните си бижута в Европа, нали така? Тук не ставаше въпрос за брака, а за работата им. Ейприл прехапа устни и премига, за да отпрати сълзите, които неочаквано започнаха да напират в очите й.

— Чуй ме, Трой… — започна тя, но той отново бе насочил вниманието си към телефона и натискаше бутоните.

Внезапно телефонът на самата Ейприл иззвъня. Таксито беше долу. Тя хвърли един поглед към красивия си съпруг, огледа красивия си дом и си помисли колко щастлива беше преди. За известен период животът й беше безупречен и прекрасен. В нейния апартамент имаше всичко, за което беше мечтала. Седемдесет години? Надяваше се да остане по-дълго. Завинаги.

— Ще ми липсваш — каза Трой и застана до нея, докато тя прибираше телефона в голямата кожена чанта, с която щеше да пътува.

Ръцете му я обвиха в прегръдка и Ейприл се опита да поеме дълбоко прекрасния мъжествен аромат на Трой, който изпълни пространството около нея. Опита се да не мисли кога и дали изобщо някога ще го усети отново с всичките си пет сетива.

Трой нежно целуна върха на главата й.

— Не искам да тръгваш — каза той и въздъхна дълбоко. — Може би има как да изчакаш. Поне няколко дни.

Думите му звучаха толкова искрено.

— Не се тревожи — успокои го Ейприл и се отдръпна. — Ще се върна скоро.

Chapitre III

Ейприл никога нямаше да забрави миризмата на това място.

След като влезе в парижкия апартамент, седемдесетте години й се сториха незначителни. Ако миризмата имаше възраст, тази смрад беше поне на хиляда години. Едва си пое въздух и вкусът на прах и парфюм моментално изпълни очите, носа и устата й. Щеше да усеща дращещия сладък дъх в продължение на месеци. Гледката щеше да остане в съзнанието й още по-дълго.

Апартаментът се намираше в девети арондисман, на левия бряг, близо до операта „Гарние“, „Фоли Бержер“ и района на червените фенери до площад „Пигал“. Ето това беше пъстрият Париж, Париж на писателите, художниците и кинотворците. Ейприл предполагаше, че и апартаментът е бил пъстър някога, преди времето да го покрие с немара и прах.

По време на полета над Атлантическия океан тя съвсем съвестно изчете материалите, които й бяха подготвили от „Сотбис“. Апартаментът се състоеше от седем помещения — вестибюл, хол, трапезария, две спални, баня и кухня. На снимките се виждаше, че не е голям, но разкошът беше очевиден — високи дървени тавани, стени, покрити с розова дамаска, позлатени корнизи.

Но лъскавите снимки изобщо не отразяваха действителността. Сега, докато стоеше в задушното помещение, тя бе изцяло погълната от нея. Всички тези вещи — стая след стая, изпълнени с вещи. Трой беше прав, помисли си Ейприл и се усмихна, тази жена наистина е била вещоманка. Богата и доста изискана, но все пак вещоманка. За първи път в кариерата си Ейприл се запита дали ще успее да се справи с всичко това.

Докато се придвижваше предпазливо през лабиринта от мебели, чу гласове от дъното на апартамента. Изгаряше от желание да избърза и да се срещне с Оливие, но докато краката й искаха да изтичат, тя самата бе принудена да се движи почти на пръсти, като си проправя път по тесните пътечки покрай безкрайните колекции от огледала, кресла и подпрени на тях произведения на изкуството, да не говорим за препарираните бозайници и птици. Съзнанието й веднага заработи и тя започна да прави опис на вещите наум.

След десет предпазливи стъпки, на метър и половина по-нататък, Ейприл забеляза позлатено метално бюро от времето на Луи XVI, две махагонови кресла от времето на Джордж III, ръчно тъкан килим от времето на Шарл X и един невероятен златен полилей от средата на осемнайсети век. С извитите си остри краища той сякаш живееше свой собствен живот. Изглеждаше така, сякаш всеки момент щеше да се отскубне и да промуши някого.

Всяка следваща крачка носеше нова изненада. До мебелите, които и преди сто години са били смятани за антики, Ейприл видя препариран двуметров щраус, а в ъгъла зад него лежеше плюшен Мики Маус. Забеляза колегите си през процепа на вратата, заобиколи бързо едно високо лакирано писалище и за малко да се блъсне в грозна, съвсем обикновена на вид библиотека, отрупана с документи.

— О, мадам Воут! — чу се глас. — Добре дошли в Париж! Изпуснахте дъждовете.

Ейприл мина бързо през вратата и видя Оливие, който стоеше в стаята с още двама мъже. Беше виждала единия от тях на търг в Ню Йорк. Работеше в „Сотбис“ и тя си спомняше, че след като си пийна, бе започнал да се лигави и да флиртува с асистентката й. Но може пък и да беше друг французин.

— Bonjour — поздрави тя. — Много се радвам да те видя отново, Оливие.

— Bonjour, мадам Воут — отговори другият французин. — Как вървят нещата в Ню Йорк? От месеци се опитвам да отскоча дотам.

Да, точно така, сега си го спомняше ясно. Казваше се Марк и точно той за малко да омотае помощничката й Бърди. Ейприл се опита да прикрие презрителната си усмивка, целуна го любезно по двете бузи и измърмори под нос обичайните френски любезности, като се надяваше пренебрежението й да бъда възприето като старомодна парижка сдържаност. До Оливие и Марк беше застанал висок слаб мъж с дълга коса и светлолилава риза. Погледът на Ейприл неволно се плъзна по елегантните шевове на ризата и стигна до мястото, където тя влизаше в панталона на тънко райе. Очите й леко се разшириха при вида на добре оформените му бедра и тяло, което леко се приведе напред в жест на самоувереност, напереност или нещо друго, което Ейприл не можеше да назове. Усети, че по бузите й избива червенина, но точно тогава забеляза цигарата, висяща от устата му.

— Не можете да пушите тук! — изпищя тя.

Беше съвсем очевидно, че и най-малката искра би могла да подпали целия апартамент.

— Загасете я! Веднага я загасете!

Мъжът се подсмихна, хвърли цигарата на дъсчения под и я натисна с крак, обут в лъскава кожена обувка. Без да има време да помисли, Ейприл се наведе и вдигна фаса от земята. Размаха го във въздуха, за да се увери, че е напълно загаснал.

— Виждам, че сте заклет противник на цигарите — отбеляза мъжът с усмивка, докато Ейприл прибираше фаса в джоба си.

— Тя е от екипа — каза Оливие, сякаш искаше да се извини или да обясни присъствието й. — Това е Ейприл Воут. Нашият мебелен експерт.

— Ахааа — провлече със силен френски акцент нахалникът, който вече бе престанал да пуши. — L’Américaine.

— Ейприл Воут — каза тя и подаде ръка.

Той се подсмихна отново, кимна и след това я придърпа към себе си, за да я целуне по бузите. Миришеше на скъпи цигари и на още по-скъп парфюм. Ейприл не беше особено въодушевена от този традиционен, но въпреки това доста интимен жест.

— Това е Люк Тебо — представи го Оливие. — Той е адвокат на мадам Катрмер.

— Мадам Катрмер?

— Починалата. Намираме се в нейния апартамент.

— Това не е съвсем точно — намеси се Люк и подпря ръка на един стол.

Ейприл потрепери при вида на мръсните му ръце и си представи как цената на стола пада.

— Формално погледнато, не представлявам мадам Катрмер, а имота й. Обикновено не позволяват на мъртвите да наемат адвокати. Във всеки случай това е бил апартаментът на баба й. Мадам Катрмер живееше в Сарла и не е идвала тук, както можете да предположите, като виждате в какво състояние е апартаментът.

— И мосю Тебо е този, който ни се обади за вещите — обясни Оливие. — За което сме му много благодарни.

— И така би трябвало да бъде — заяви Люк и се обърна към Ейприл. — Вие — започна той и я огледа внимателно от главата до петите — спокойно бихте могли да минете за французойка. Не очаквах… това.

Ейприл се усмихна вяло. Преди години, когато бе успяла да получи мястото на куратор в парижки музей за мебели от осемнайсети век, който вече не съществуваше, беше изчела солидно количество литература, за да се научи как да прилича на парижанка. Или по-точно казано — как да не изглежда чак толкова „американски“. Обличайте се в елегантни, тъмни, изваяни по тялото дрехи, съветваше литературата, избирайте дрехи, които си подхождат, съчетават се лесно и изглеждат така, сякаш не ви е струвало никакво усилие да се облечете. Ейприл мислеше, че тя самата е точно олицетворение на този стил. Висока, класическа и тъмна, изградена изцяло от прави линии. Косата, очите и носът й бяха случайно събрани, прости елементарни форми, срещу които никой не би могъл да възрази. Нуждаеше се само от пъстър шал или фланелка на райета, за да ги подчертае, а шалът и райетата са френско правило номер две.

— Нищо ли няма да отговорите, мадам Воут? — попита Люк. — Не сте особено словоохотлива. Мислех, че американците бърборят през цялото време.

Думите му бяха придружени с красноречива имитация на патица с ръце.

— Явно подбираме думите си по-внимателно от някои — отвърна Ейприл и вирна брадичка, след което се обърна. — И така, Оливие. Тук ни чака доста работа.

Хвърли поглед през рамото му и забеляза една малахитова маса от времето на Луи-Филип, подпряна до невероятно орехово канапе Луи XVI. Направо ококори очи. Съкровищата сякаш се множаха пред погледа й.

— Някои от тези неща… Направо са невероятни — в гласа й прозвуча благоговение и известна тъга.

Ейприл се сети за затворения мебелен музей и се намръщи. Какво щеше да стане, ако начинанието беше успяло? Какво щеше да стане, ако беше останала в Париж само още месец? Или два месеца? Беше се запознала с Трой на летище „Шарл дьо Гол“, когато напускаше града. Той седна срещу нея в бизнес салона на „Ер Франс“ — съвсем случайна среща, тъй като тя никога преди не бе седяла в салон бизнес класа, а още по-малко си бе позволявала да заговаря мъж на подобно място. По онова време Ейприл бе решила, че щом й се налага да напусне града засрамена, поне ще го направи със стил. Необяснимо защо Трой я намери за привлекателна и останало тъмнокосата жена, която се опитваше да спре сълзите си и да се откаже от първата съзнателна мечта в живота си.

— Не е необходимо да плачете, мадам Воут — заяви Люк. — Това са просто мебели.

— Не плача — тросна му се Ейприл. — И какво значи „просто мебели“? Моля ви! Можете да напълните цял музей само с вещите, които се намират в тази стая.

— Оставете диваните и бюрата, мадам Воут — намеси се Оливие и щракна с пръсти, за да привлече вниманието на Ейприл. Посочи пространството пред себе си и продължи: — Виждате ли това? Картината?

Ейприл заобиколи Люк отдалеч и се приближи до Оливие. Точно пред него, подпрян на стената, се намираше портрет на жена. Картината беше висока почти колкото Ейприл и въпреки че жената беше нарисувана в профил, нямаше никакво съмнение, че е изключително красива.

Беше се излегнала върху лилаво канапе и гледаше встрани от художника. Имаше кестенява, леко разрошена коса, прибрана назад толкова небрежно, че изглеждаше по-скоро разпусната, отколкото вързана. Беше облечена в разкошна розова рокля на волани, която в долната си част се извиваше около тялото й като опашка на русалка. Въпреки великолепието на роклята бижутата й бяха съвсем семпли и изчистени, а лицето й бе истински образец на красота.

— Прекрасна е — отбеляза Ейприл, съзнанието й все още бе заето с мебелите, но погледът й беше прикован върху портрета. — Просто прекрасна!

— Прекрасна е наистина. Но виждате ли? Виждате ли какво е това?

Ейприл се приближи и попадна право в едно слънчево петно.

— Моля, пуснете щорите — каза тя и вдигна чантата си в неуспешен опит да спре светлината, която нахлуваше през прозореца. — Трябва да се отнасяме много внимателно към вещите тук.

— Вижте дамата — подкани я Оливие. — Мадам Воут, вижте портрета.

Ейприл спря. Този път се вгледа по-внимателно, отново забеляза скромните бижута на жената (малък наниз от перли и по един пръстен на всяка ръка), както и откровено агресивното й деколте. Ако портретът беше съвременна снимка, човек би могъл да го увеличи и да зърне зърното на гърдата й.

И в този момент го видя. Цветът. Линиите на четката. Уникалната мазка.

— Боже господи! — възкликна Ейприл и пъхна ръце под мишниците си. Искаше да докосне картината. Изпитваше непреодолимо желание да го направи. Това беше основната причина тази професия да я привлича. Имаше неща, които, за разлика от обикновената публика можеше да докосне с ръце.

— Какво мислите? — попитат Оливие.

Беше предизвикателство, а не въпрос. Очакваше да чуе подробности. Искаше да съпостави мнението й със своето.

— Болдини — прошепна тя. — Мисля, че това е произведение на Болдини. Но е невъзможно, нали?

— Да! — възкликна Оливие и плесна с ръце, изглеждаше така, сякаш му идва да запее от удоволствие.

Беше открил както портрета, така и точния човек за тази работа. Обърна се към Марк:

— Виждаш ли? Така е, както ти казах. А ти каза: non c’est impossible! Не било възможно, но мадам Воут го потвърждава.

— Мислех, че е експерт в областта на мебелите — изтъкна Марк.

Люк изсумтя. Ейприл погледна към него и без да иска се намръщи.

— Да, но съм запозната и с някои други неща — отвърна тя.

Не можеш да прекараш години наред, учейки за дипломи в различни сфери от историята на изкуствата, да живееш известно време в Париж и да не си в състояние да разпознаеш творба на Джовани Болдини. Той, Майстора на мазката[1], някога е бил най-известният портретист в света. В края на деветнайсети и началото на двайсети век никой нямал шанс да бъде признат за някой, ако нямал портрет, нарисуван от Болдини. Тази жена определено е била известна.

— Не си спомням тази картина — обади се Ейприл. — Портретите на мадам Джулиард, на лейди Колин Кембъл, херцогинята на Марлбъроу, няколко портрета на дона Франка Флорио — да… Но не и този.

Сърцето на Ейприл биеше като лудо. Харесваше Болдини. Много. Никой не можеше да подложи на съмнение майсторството му да създава портрети. Но въпреки че бе виждала с очите си повече от дузина от произведенията му, Ейприл никога не бе изпитвала подобно чувство. Да, жената наистина беше красива. Но в нея имаше нещо повече от красота. Имаше присъствие.

— Не мога да повярвам — прошепна Ейприл.

— Доколкото знам, този портрет не е сред известните му творби — каза Оливие. — Възможно ли е да е фалшификация?

Не. Не беше фалшификация. Ейприл вече бе сигурна.

— Ако наистина е фалшификация, е невероятно добра. От друга страна — Ейприл замълча за момент и се престори, че обмисля тази възможност, — кой би държал под ключ картина на Болдини години наред? На него не му се е налагало да умира, за да става известен. Бил е признат още приживе. Кой би направил нещо подобно? И защо?

— Кой е Болдини? — попита Люк и запали нова цигара.

— Бихте ли я загасили? — сряза го Ейприл. — Не искам нищо тук да се умирисва на цигари.

Люк избърбори нещо на Оливие. Ейприл не се въздържа да им напомни, че говори френски достатъчно добре, за да разбере думата „задръстена“. И точно в този момент го забеляза — избутано до стената стоеше лилавото канапе от картината. Ейприл остана без дъх. Изведнъж пред погледа й се появи жената от портрета, седнала върху канапето. Виждаше я застанала пред тоалетката, как пише писма на бюрото, как се оглежда в някое от стотината огледала наоколо. Стаята, която допреди минути беше мъртва, изведнъж оживя пред очите й.

[1] Според сп. „Таим“ Болдини е бил известен като Master of Swish заради безупречния си стил. У нас псевдонимът се превежда и като „Краля на мазката“. — Б.р. ↑

Chapitre IV

В кариерата си Ейприл беше наблюдавала стотици търгове. Находките обикновено произхождаха от различни варианти на едно и също място — от имението на баба, от вилата на татко или от разкошния мезонет, обявен за продан. За разлика от съвременното изкуство, където творбите се търгуваха като акции — за спорта и за печалбата, Ейприл все още осигуряваше находките си благодарение на три основни източника — дългове, развод и смърт. Да, вещите пред нея бяха от апартамента на една починала дама, но далеч по-важното бе, че принадлежаха на миналото. Безброй неща, достойни за музейни експонати, недокосвани от човешка ръка, оставени във владение на паяците и призраците.

Ейприл сложи ръкавици и се приближи до канапето.

— Мадам, Воут? — повика я Оливие. — Мадам Воут, чувате ли ме?

— Да, какво? Извинявайте, аз…

Почти беше забравила за присъствието на колегите си.

— Ще излезем навън да си поприказваме и да запалим по една цигара. Да не ви пречим, bien sûr.

— Merci.

— Бих ви поканил с нас, но предполагам, че не проявявате интерес.

— Моля, вървете, не се притеснявайте. Ще остана тук и ще започна да правя план как да сортираме и да опишем вещите. Има толкова много работа.

Ейприл се опита да не дава израз на задоволството си. Искаше да остане насаме с жената и нейните вещи.

— Ахааа, това е прословутата американска етика на работното място в целия й блясък — намеси се Люк. — Très bien!

— Тук съм, за да работя.

При тези думи мъжете кой знае защо се засмяха.

— Не започвайте да пресмятате премиите без нас! — извика Оливие, преди и тримата да се измъкнат от апартамента.

Ейприл кимна и се усмихна пресилено.

Вниманието й се насочи към библиотеката, която на влизане за малко щеше да събори. Самият шкаф изобщо не я интересуваше. Макар че беше стар, приличаше по-скоро на излязъл от стая на студентско общежитие от края на миналия век, отколкото на вещ от луксозен бардак и никой не би платил за него особено много на търг. Но полиците бяха натъпкани с листове хартия, които бе забелязала още докато се промъкваше край мебелите. Навсякъде, където бе възможно, беше поставена по една купчина листове, а върху всяка купчина имаше по пет подобни. Обитателят на този апартамент е бил или особено плодовит писател, или кошмарът на всеки събирач на дългове в Париж.

Не си вра носа в чуждите работи, каза си Ейприл. Опитвам се да установя произхода. Документите ще ми помогнат да установя произхода на вещите. Може би някъде в тях се споменава за портрета. Беше малко вероятно, но достатъчно добро извинение.

Ейприл взе една купчина документи, после още една и още една и ги събуди от седемдесетгодишната им дрямка. Бяха привързани с избелели панделки — зелени, розови и светлосини. Самата хартия беше пожълтяла и не тежеше повече от паяжините около нея. Мастилото беше бледо, на места нечетливо, но когато Ейприл започна да прелиства страниците, думите сякаш станаха по-ярки и изреченията започнаха да изпъкват.

Ейприл се промъкна до прозореца с листовете в ръка. Хвърли поглед надолу към улицата, където Оливие, Марк и Люк стояха до бордюра и се шегуваха, но гласовете им не достигаха до нея през оловното стъкло. Ейприл знаеше от собствен опит, че щом Оливие се разприказва веднъж, е много трудно човек да го спре.

Седна на същия стол, от който преди малко изгони Люк. Постави първата купчина в скута си и внимателно развърза панделката с цвят на цвекло. Започна предпазливо да отделя листовете един от друг и да прелиства документите. Сметки. Писма. Записки. Сърцето й биеше като лудо.

Цифрите някак не пасваха. Мадам Катрмер беше запечатала апартамента през 1940 година. Болдини, ако портретът наистина беше рисуван от Болдини, бе починал през 1932 година. Но тези дати? Невъзможно беше да са правилни.

Но от друга страна, ако бяха, ако по някаква странна вероятност датите бяха точни, а не фалшифицирани от мадам Катрмер или от хитрия й адвокат Люк, тогава историята не датираше от 1940 година плюс още седемдесет години. Беше много по-стара.

На листа, който Ейприл държеше, със стегнат, четлив почерк беше изписано „2 юли 1898“. Значи не беше от предишния, а от още по-предишния век. Хвърли поглед към библиотеката. Колко назад във времето се простираха тези документи?

Ейприл прегледа бегло писмата и се опита да сдържи усмивката си. Жената, авторката, беше смела, разкрепостена и ужасно забавна. Стилът й беше безупречен, дори когато включваше думи като „професионален пръдльо“, „мъжко достойнство“ и „зърна на гърдите“. Ако тези писма бяха истински, а Ейприл, разбира се, знаеше, че са истински, и ако написаното в тях беше истина, авторката определено притежаваше дух. И не се страхуваше. Освен това със сигурност не е знаела какво ще се случи. Не си е и представяла, че някаква американка ще рови във вещите й, останали недокоснати цял век.

Ейприл усети, че я обзема чувство за вина, и завърза обратно купчината документи. Те не бяха част от наследството на Катрмер, или поне нямаха никакво отношение към аукционната къща. Разголената кожа и мъжете със стомашните проблеми нямаше да установят произхода на вещите, независимо колко й се искаше на Ейприл.

Докато прехвърляше панделката, за да я завърже, едно изречение привлече погледа й. Първата й мисъл беше: Слава богу, не навлизам напълно в ничие лично пространство.

А втората: Мили боже! Прави сме. Портретът наистина е на Болдини.

Chapitre V

Париж, 20 юли 1898 г.

Днес позирах на Болдини. Отново.

Обещава ми, че ще направи още няколко скици и всичко ще бъде готово. Още няколко скици? Този мъж направо ще ме вкара в лудницата с непрекъснатите си драсканици! В интерес на истината може да се окаже, че там най-после ще намеря спокойствие. Поне ще приключа с този проклет портрет веднъж завинаги. Само истински глупак би се захванал с нещо подобно. Нека бъде предупреждение към всички жени — ако известен и привлекателен художник изяви желание да претвори образа ви, не си мислете, че това е толкова романтичен сценарий.

Обърни се насам, обърни се натам, казва той. Мръщи се, бърчи вежди, прави пиперливи забележки и мачка листове хартия. След това започваме всичко отначало. Споменах ли, че е горещо? Убийствено горещо. При тази жега и при тези изпарения от боите очаквах всеки момент да се стоваря на земята. Щях да се почувствам обидена, ако цялата тази история не бе така типична за Джовани. Правил е същото и преди.

— От теб се очаква да бъдеш художник — казах му аз. — А не карикатурист!

Не оцени заключението ми, но — съвсем сериозно — има перфекционизъм, има и лудост, а той все по-опасно клони към второто. „Майстор на мазката“! Няма що. Няма да е зле да маже малко по-малко.

Последния път с мен дойде и Маргьорит. Каза, че никак не улеснявам работата му, на което трябваше да се изсмея. Виждала ли ме е някога да улесня работата, на който и да е мъж? Не! Обикновено целта ми е точно обратната. Във всеки случай мосю Болдини абсолютно си го заслужава. Наистина го дразня. И наистина го предупреждавам да не повтаря succès de scandal на своите предшественици. Бог да ми е на помощ, ако този мъж свали презрамката от рамото ми и аз стана следващата мадам Готро.

Но всичко е само забавление. Той много добре го знае и никога не би повторил професионалния гаф на Сарджънт[1], независимо колко много (много, много) пъти го предупреждавам за опасността да направи точно това. За разлика от Сарджънт, Джовани е предпазлив. Той цени търговията не по-малко от изкуството и няма никакво желание да води la vie de bohème. В това отношение двамата много си приличаме.

Предполагам, че може и да се поотпусна малко, но това, което не казах на Маргьорит, това, което не казах и на самия Болдини, е, че не само нетърпението ме прави заядлива. Има определен краен срок, с който трябва да се съобразим. Ако небрежно падналата презрамка на мадам Готро унищожи репутацията на толкова много хора, въобще не мога да си представя какво ще стане по време на Салона на изкуствата следващата година, ако Болдини изложи портрета на жена в напреднала бременност. При това неомъжена жена! Mon Dieu!

Все още е лесно да се скрие, но ще дойде време, когато ще трябва да го призная пред Джовани, пред Маргьорит и пред целия Париж! Засега ще отлагам неизбежното колкото може повече. Все още не съм решила какво да кажа на Болдини. Да му кажа ли, че детето е негово? Да му кажа ли, че е от някой друг? Никак не ми е приятно да лъжа този мъж, особено като се имат предвид всички лъжи и тайни за моето собствено потекло. Но една жена не може да живее само от добрите си намерения. Понякога се налага да излъжеш, за да изживееш истината.

[1] Джон Сарджънт (1856–1925) е американски портретист, автор на скандалния „Портрет на мадам Икс“ на който е изобразена мадам Готро. — Б.пр. ↑

Chapitre VI

Париж, 1 август 1898 г.

Болдини, този негодник! Последната му скица е повече от неприемлива. А той възнамерява да я използва! Положението е наистина катастрофално. Merde!

Каза, че скицата била просто ескиз. Трябваше да бъда по-благоразумна и в интерес на истината възразих още в момента, в който хвана молива. Изобщо не бях във форма за обезсмъртяване, тъй като малко преди това двамата бяхме très horizontale върху лилавото ми канапе.

— Изглеждаш възвишено — заяви той, а всъщност изобщо не изглеждах така.

Бях се изправила само преди миг. Очите ми бяха полузатворени, косата ми разрошена и прическата ми не приличаше на нищо. Бях изгубила една от гривните си между чаршафите и избелващата пудра се бе изтрила почти напълно от лицето ми.

А роклята! Въобще не ми се иска да обсъждам състоянието на роклята! Мили боже, ръкавите бяха намачкани, бюстието се беше набрало и дори не бе пристегнато напълно. При това е рокля, която мразя. Рокля, която изобщо не трябваше да купувам! Налага се да пиша за нея. Трябваше да се сетя, че проклетата розова рокля ще доведе до моето падение. И сега, ако Болдини постигне своето, тази ужасна дреха ще ме надживее!

— Освен ако не искаш да счупя ръката, с която рисуваш — предупредих го, когато видях, че не спира да драска, — моля, остави молива.

— Казах ти, че само се упражнявам — увери ме той. — Изглеждаш толкова красива, просто трябва да уловя момента.

— Ти си като укротител на змии. Но аз не съм змия и няма нужда да ме омайваш.

— Не се тревожи — отвърна той и по устните му затанцува едва забележима усмивка. — Правя го само заради себе си, тази скица е единствено за моя употреба. Вярвай ми, сладка моя, никога не си изглеждала толкова прекрасно. Искам да го запомня.

Как да възразя на тези думи? Отпуснах рамене. Престанах да се оглеждам наоколо и да се опитвам да открия пистолет.

Глупачка! Наистина съм голяма глупачка!

За момент случващото се не ми изглеждаше чак толкова нелепо. Дори беше приятно, цяло чудо е да видиш Джовани наистина да се усмихва, докато работи, вместо да гримасничи, да пищи и да се държи като капризното дете, каквото всъщност е. Каза ми, че съм красива и съвършена, а както знае всеки, който познава Джовани, за него тези думи означават много.

Накрая приключи. Изправих се, а той продължи да седи на работната си маса, хилеше се като побъркан и стискаше молива в юмрук. Казах единственото нещо, което ми дойде наум:

— Merde!

Джовани се разсмя като луд, хвърли молива на земята, плесна с ръце и заяви, че това ще е портретът, който ще нарисува! Не онзи, по който работехме от дявол знае колко безкрайни седмици. Не онзи с внимателно подбраната рокля, подходящите бижута и точния наклон на главата. Самата дона Франка Флорио (пфу!) не би могла да изглежда по-добре. Но не, искал тази скица, надраскана набързо, нарисувана грубо!

— Заминавам за Монте Карло! — заяви после.

Монте Карло! За цял месец! Искаше ми се да го затворя в тъмница, но дори това щеше да е прекалено щедро от моя страна.

— Mon Dieu! — възкликнах.

Той се засмя.

— Никога повече няма да ти проговоря! — заканих се.

Той се засмя.

Глупав, отвратителен, жалък човек! В продължение на месеци не можеш да извикаш под мустака му дори една-единствена усмивка и най-неочаквано започва да подскача от щастие като някой луд.

— Надявам се гениталиите ти да изгният и да окапят!

И тогава му казах.

Разбира се, че трябваше да му кажа. През цялото време възнамерявах да го направя, но непристойното му поведение ме накара да избързам с новината. Оказа се, че е разбрал какво означават промените, настъпили в мен. Забелязал е, че коремът и бюстът ми са се закръглили. Не беше никак трудно да ги прикрия на улицата или в компания, но човек не може да носи корсет непрекъснато. Е, някои хора обичат подобни неща, но не и мосю Болдини.

— Наистина се чудех — каза той, след като всичко приключи, след като изповедта се изля от устата ми и двамата си казахме неща, за които вече съжалявахме — каква е причината да не можеш да влезеш в онази рокля.

Какво нахалство!

Идваше ми да се разкрещя, да му напомня, че има някои господа в този град, които проявяват деликатност и наемат фризьори и камериерки за дамите, които се чувстват леко раздърпани след посещение. Пристягане тук, приглаждане там, пооправяне на косата и човек отново е спретнат и във форма! Това, което мосю Болдини отказваше да проумее, е, че не всяка би се подложила на унижението да се прибере крадешком вкъщи, носейки корсета си скрит под пелерината!

— Не си освободен от задължението да ми помагаш в тези неща — казах му аз. — Роклята не може да се пристегне сама.

— Не, освен ако няма големи ръце — заяви той.

Роклята! Проклетата рокля! Намразих я още в мига, в който я видях! А сега ще бъде обезсмъртена от ръката на самия Майстор на мазката!

Уви! Ще трябва да пиша за тази рокля.

По-рано тази седмица от „Дусе“, любимото ми модно ателие, изпратиха една жена и три рокли. Девойката веднага ми се стори позната. Облече първата рокля. Казах не. Облече втората. Отново казах не. През цялото време умът ми се мъчеше да си спомни коя е. Когато облече третата — полупрозрачна розова рокля с дълбоко деколте и ръкави с големината на палатки, изведнъж се сетих. Потиснах смеха си, защото при последната ни среща младата дама беше в крайно деликатна ситуация!

Всичко опира до Маргьорит, както се случва почти винаги. Тя е най-близката ми приятелка, думата „приятелка“ дори не е достатъчно силна. Но колкото и да е очарователна милата Маргьорит, човек трябва внимателно да подбира информацията, която й съобщава. Преди няколко месеца реших да споделя с нея най-ценната си тайна относно красотата. Тя непрекъснато се измъчва заради безупречната кожа (или по-скоро липсата на такава) и приятния дъх (липсата на такъв). Като решение на тези проблеми й предписах ежедневна клизма, но пропуснах да добавя, че тя трябва да се прави дискретно. Подобни неща трябва много подробно да се обясняват на Маргьорит!

Когато на следващия ден се отбих да я видя, я заварих облегната на полицата на камината, с robe d’intérieur запретната около кръста й, докато камериерката прилагаше именно лечението, което бях препоръчала. Не по-малко от четирима арабски прислужници наблюдаваха сцената и очите им щяха да изхвръкнат от орбитите. О, Маргьорит!

Затова в онзи ден, когато манекенката застана пред мен, облечена в розова рокля, чийто цвят бе почти същият като на бельото на Маргьорит, изведнъж споменът дойде на мястото си. Пред мен стоеше бившата камериерка, онази, която бе правила клизмата! Умно момиче. Не се е колебало дълго, преди да си намери друга работа. А и беше прекалено красиво създание, за да се занимава със задните части на Маргьорит.

— Е, определено си се издигнала в обществото — отбелязах аз със смях.

— Моля?

Жената се извърна, за да мога да огледам роклята.

— Няма нужда да се правиш на скромна — казах аз. — Не те обвинявам, че си напуснала дома на Маргьорит. Позволи ми да се извиня от името на приятелката си. Ентусиазмът й към новите методи за разкрасяване често замъглява чувството й за благоприличие. Ако бях на твое място, и аз щях да отида в „Дусе“ и да помоля за работа.

— Нямам никаква представа за какво говорите — отвърна жената с треперещи устни.

— Беше камериерка на милата ми приятелка Маргьорит. Видях те да й помагаш при една определена процедура.

— Отивам да се преоблека — каза тя. — Моля, разгледайте тези рокли и съобщете на мосю Дусе, ако възнамерявате да купите някоя.

Измъкна се от стаята толкова бързо, че нямах време да й обясня, че не тя, а Маргьорит би трябвало да изпитва неудобство.

В крайна сметка се почувствах задължена да купя розовата рокля и още по-задължена да я облека поне веднъж. И ако тази рокля ме интересуваше поне малко, нямаше да съм толкова невнимателна в студиото на Джовани! Разбирате ли? Както казах, винаги всичко опира до Маргьорит.

Мили боже, Джовани ще нарисува тази рокля!

Мили боже, какво казах на Джовани?

Джовани. Бебето. Трябва специално да пиша за този провал. Сега не е времето за това. Както се казва: J’ai d’autres chats à fouetter. В момента имам по-важна работа. Освен това вече не съм в настроение за писане. След всичките тези приказки за Маргьорит не мога да спра да си я представям облегната на камината, плътта й разголена като пушен бут на пазара, а от дупето й излизат тръбички, които се спускат към земята. А и трябва да добавя, че дупето й вече не е така стегнато и свежо, както бе навремето!

Chapitre VII

— Да не би да четете лична кореспонденция, мадам Воут?

Ейприл подскочи. Страниците се изплъзнаха от ръцете й и тя успя да ги задържи между коленете си. Сърцето й започна да бие силно, когато вдигна поглед към тримата мъже, чиито изражения варираха от забавление до присмех.

— О, здравейте, аз само…

Люк протегна ръка и я потупа по бедрото.

— Хайде! — каза той и я потупа отново. — Отворрри.

Ейприл раздалечи коленете си на сантиметър и остави листовете хартия да паднат в ръцете му. Денят беше хладен, но по челото и по тила й избиха капчици пот. Нямаше нужда от огледало, за да е наясно, че лицето й прилича на кръгъл червен домат.

— Мислех, че сте експерт по мебелите — заяви Люк, докато прелистваше документите. — Оливие не ми е казал нищо за познанията ви в областта на ръкописите. Ще ми трябва потвърждение от страна на наследника на мадам Катрмер дали желае тези документи също да бъдат подложени на оценка. Дотогава те не са за публична употреба.

— Това не е точно публична употреба — възрази Ейприл и усети как започва да й прилошава.

Беше в Париж от час и вече бе успяла да ядоса клиента. Той лесно можеше да се обърне към друга аукционна къща, която да организира търга. Премиите върху печалбите щяха да са космически и тя щеше да загуби работата си точно трийсет секунди, след като изпусне сделката.

— Мадам Воут… — започна Оливие.

— Тези документи ще помогнат при установяването на произхода — обади се бързо Ейприл, след това прочисти гърлото си и погледна към портрета. — Всъщност оказа се, че си прав, Оливие. Имаш страхотно око! Картината наистина е на Болдини. Смятам, че открихме дневниците на жената, която е изобразена на портрета!

— Наистина ли? — Оливие учудено вдигна вежди. — Нямаше ни само пет минути и вие успяхте да докажете произхода на картината? Мосю Тебо, моля, върнете документите на Ейприл, за да ни покаже къде точно е написано това.

Люк се подсмихна самодоволно — очевидно това бе любимото му изражение, и подаде листовете на Ейприл. Погледът му не се откъсваше от нея нито за миг, а изражението не омекваше ни най-малко.

— Merci beaucoup. Да видим… ето тук! Двайсети юли 1898 година. „Днес позирах на Болдини“ — прочете тя.

— Хммм… — измърмори Марк. — Предполагам, че това е добро начало.

— По-надолу нашата авторка го нарича „Майстор на мазката“, Дори споменава розовата рокля.

Ейприл посочи картината, на която се виждаше толкова омразната на жената рокля. И не успя да скрие усмивката си, когато се сети за Маргьорит и нейното дупе.

— Нещо забавно ли има, мадам Воут?

— Ами, да, тази жена знае как да си служи с думите. Наистина е много увлекателно, а съм прочела едва няколко страници. Според написаното по времето, когато е рисуван портретът, тя е била бременна, а баща на детето най-вероятно е самият Болдини.

Това съвсем не беше дребна работа — картина на бременна жена, нарисувана от един от най-известните портретисти на бел епок. Защо мадам Катрмер не я бе поискала? Ейприл беше умолявала баща си да й покаже каквато и да е снимка от периода, когато майка й е била бременна, дори нямаше значение кое е бебето — брат й или тя самата — би се зарадвала и в двата случая. Искаше да види майка си точно в това състояние — като майка, в началото на живота й, а не безпомощна и немощна, както я помнеше от последните мъчителни дни.

Съжалявам, дечко, но ние с майка ти не обичахме да трупаме вещи. Никога не сме си падали по фотографията. Единственото, от което се нуждаехме, бяха спомените.

Като че ли това помагаше на някого.

— Незаконно дете! — изкудкудяка Марк. — Много интересно.

— Не съм един от вашите така наречени експерти по мебели — заяви Люк, докато Марк прелистваше страниците. — Но сексуалните… забежки на една починала жена надали имат някакво отношение към оценяването на вещите й.

— Невероятно — заяви Марк, преглеждайки написаното отново и отново. — Портретът е на Болдини.

— Е, ще имаме нужда от нещо повече, за да докажем произхода на картината — намеси се Оливие, — но това е добро начало. Благодаря ти, Ейприл, че си се занимала с това, докато бяхме навън.

Ейприл кимна и се опита да избегне змиеподобния поглед на Люк, който усещаше отстрани. Под костюма капките пот продължаваха да се спускат по гърба й. Само да спре да я зяпа и всичко ще отмине.

— Погледнете какво е записано тук — обади се Марк. — Какво означава sniffeur?

— Нашата дама си е падала по кокаина — засмя се Оливие. — Това би обяснило цялата бъркотия в апартамента.

— Спрете за момент — Люк се спусна напред и взе обратно дневниците. — Това са лични документи и нямате разрешение да се ровите в тях.

Люк грабна една кутия от ъгъла, беше толкова стара и изтъркана, че нямаше да е никак чудно, ако дневниците още в самото начало са били донесени в нея. Може би жената е поръчала хартията да й бъде доставена вкъщи на едро, в достатъчно голямо количество, че да запише всяка мисъл, която й мине през ума, всяко чувство, което разтърси тялото й.

— Искате ли да ви дам ръкавици, с които да пипате тези неща? — не се сдържа да попита Ейприл.

— Не е необходимо.

— Къде възнамерявате да ги занесете? — продължи тя и погледна към колегите си. — Ще имам ли достъп до тях, ако се наложи да направя проучване? Възможно е да са ми необходими, за да установя произхода на вещите.

— Да, мадам Воут е права — каза Оливие. — Може би ще ги оставите при нас, за да ни помогнат при изготвянето на оценката.

— Non. Ще ги върна на наследничката на имота на мадам Катрмер — отговори Люк, докато прехвърляше завързаните с панделки купчини документи от рафтовете в кутията. — Решението как да се отърве от тях ще бъде нейно.

— Да се отърве? — възкликна Ейприл и за малко да се задави.

— Нямате нужда от тях тук.

Ейприл премига, когато видя как грубо се отнася Люк с документите и неочаквано усети някакво пробождане в гърдите. Искаше още. Искаше да научи още за бременността, за реакцията на Болдини и бог да й е на помощ, искаше да узнае повече за непристойното поведение на Маргьорит.

— Мога ли да попитам коя е наследничката? — попита Ейприл.

— Едва ли има значение.

— Казахте, че бабата на мадам Катрмер е давала апартамента под наем. Жената от портрета бабата ли е? Значи е била бременна с… — опита се да пресметне. — Може би е била бременна с майката на мадам Катрмер? Така връзват ли се нещата?

— Всичко това не е необходимо за оценката ви — заяви Люк и хвърли последната купчина документи в кутията. — Това са само клюки и нищо друго.

— Всъщност — започна Оливие, — ако имаме повече подробности, ще имаме по-добра представа за произхода на мебелите, а това би повишило цената им на търга. Хората обичат вещи с история, която биха могли да разказват.

— Тук приключихме — сряза го Люк. — Целта на клиентката ми не е непременно да получи възможно най-високата сума.

— А аз си мислех, че всеки се интересува от най-високата сума — опита се да се пошегува Ейприл. — В Америка ни учат така.

Люк красноречиво вдигна поглед към тавана и хвърли още няколко книги и документи върху дневниците. Ейприл се обърна и се загледа в жената в розово, като че ли и тя присъстваше в апартамента физически. Изведнъж почувства някаква отговорност към нея и към наследството й и безмълвно й поиска прошка. После едва чуто измърмори на мъжете в стаята:

— Господа, моля да ме извините!

Не би трябвало да се тревожи за това, че Люк се отнася грубо с документите. Беше проявила по-голяма загриженост, отколкото подобаваше. Понякога в работа като нейната е по-лесно да си представяш само вещите, а не хората, които някога са ги притежавали. Сега няма да допуска тази грешка.

— Ще започна с мебелите. Ще направя няколко снимки. Захващам се за работа — гласът й заглъхна. После още веднъж. Ейприл се прокашля, за да го прикрие. Наоколо беше прашно. А това беше достатъчно добро извинение. — Мосю Тебо, беше ми приятно да се запознаем.

Тя се ръкува с него и бързо се измъкна от стаята, като остави мъжете да обсъждат договорите и сроковете.

Докато вървеше по коридора, Ейприл си представи как пищната тъмнокоса жена се движи, танцува и се носи из апартамента. Опита се да си представи и собствената си майка, която едно време също е била тъмнокоса и пищна, но някак изглеждаше далеч по-малко реална от жената на картината. Не бяха останали нито портрети, нито мебели, нищо, което да свързва майка й с този свят. Ейприл стисна очи, но както става, когато човек се опитва да запамети залеза, пред очите й се появиха само цветни проблясъци, които изчезнаха.

Chapitre VIII

Във вестибюла Ейприл насочи вниманието си към едно кресло в синьо и златно и към персийски килим за медитация от Табриз, който, макар и да не беше произведен в Европа, бе купен оттук. С други думи — беше типична вещ за богат европейски апартамент от деветнайсети век. Докато оглеждаше мебелите, се мъчеше да не мисли за Болдини и за жената от портрета. Самото сортиране щеше да се окаже достатъчно предизвикателство. Тук нямаше място за емоции.

Мина зад креслото, за да види едно писалище от махагон. Беше перфектно и семпло, макар в никакъв случай да не можеше да се нарече незначително. Ейприл прокара пръсти по повърхността, изтри прахоляка и отдолу се показаха два печата с името „Ж. А. РИЗЕНЕР“.

— Жан-Анри Ризенер — прошепна тя с благоговение.

Ризенер беше любимият майстор на шкафове на Мария Антоанета. Дори това семпло, лишено от украса писалище беше безценно.

— Коя сте била вие, мадам? — попита тя. — Коя сте била? Върху писалището бяха поставени две фигури на Жана д’Арк, изработени от слонова кост. Зад тях стоеше масивна ваза от нефрит, на която беше издълбана батална сцена. Тъй като не можеше да я достигне, Ейприл се качи върху един сандък, който се намираше наблизо, като много внимаваше да стъпва върху стоманените му панти, за да не го повреди. Протегна се към вазата, за да провери дали името на автора й не е отбелязано някъде, но установи, че е прекалено тежка за разтрепераните й от вълнение ръце. Избута я обратно в дъното на рафта и усети как по гърба й полазват тръпки.

— Мадам Воут?

— Mon Dieu!

Ейприл скочи от сандъка, но не прецени разстоянието. Равните подметки на обувките й се подхлъзнаха, тя залитна и за малко да набучи лявото си коляно в един ръжен за камина. В крайна сметка се озова в още по-деликатна ситуация — залепила буза до гърдите на Люк. Той протегна ръка и обгърна гърба й.

— Tout vas bien?

— Merde.

— Oh là là! Не очаквах подобен език от една толкова мила американка! — възкликна Люк със самодоволна усмивка, която явно му беше нещо като запазена марка.

— Не съм чак толкова мила.

Ейприл моментално се отблъсна от него, но все още не бе успяла да си възвърне равновесието. Предпочете да жертва гордостта си вместо високата два метра и половина стъклена пеперуда, която се намираше зад нея, и отново посегна към Люк.

— Извинете, ако съм ви обидила, но вие се промъкнахте зад гърба ми.

— Je suis désolé — отвърна Люк с усмивка и показа острите си зъби, но по лицето му нямаше и следа от извинение.

Ръката му притисна още по-здраво раменете й.

— Пиперливият език е твърде неочакван, но тази прегръдка… Да, типично американска.

— Това не е прегръдка.

Ейприл се опита да се извие и да отдели тялото си от неговото, но нямаше и сантиметър свободно пространство, където да помръдне.

— Внимателно — предупреди я Люк и я пусна, но тя продължи да усеща всяка част от него.

Това беше бедрото му, нали? Беше обикновена бедрена кост.

— Внимавам повече, отколкото е необходимо — измърмори Ейприл.

— Кажете ми, мадам Воут, някъде наблизо ли сте отседнали?

— Наела съм апартамент на улица „Фонтен“ — отвърна Ейприл разсеяно. — В девети район.

Обикновено не бе склонна да разкрива такива подробности пред някой непознат мъж в чужд град, но в момента все още се опитваше да намери начин да престане да го докосва в това ограничено, изпълнено с чупливи предмети пространство.

— Чували ли сте за Le Café Zéphyr? То също е в девети район.

Люк не откъсваше поглед от лицето на Ейприл и изглежда изобщо не се безпокоеше от паническите й опити да се измъкне. Тя се запита дали усеща, че се е изпотила.

— Никога не съм го чувала.

Ейприл се изви наляво, но движението й приличаше повече на гушкане, отколкото на опит да се измъкне. Имаше чувството, че чува жената от портрета развеселено да се кикоти по неин адрес. Е, не беше публично направена клизма, но ситуацията така или иначе бе достатъчно унизителна.

— Не се притеснявайте толкова, мадам Воут — усмихна се леко Люк. — Не се опитвам да ви… как му казват на това в Америка. Не се опитвам да ви тътрузя сексуално.

В съзнанието на Ейприл изплува образът на сексуален натрапник, който е хванал жертвата си и я тътрузи за бижутата по пода, и тя се разсмя въпреки себе си, въпреки Люк Тебо и нелепата ситуация, в която се бе озовала.

— Казва се тормозя, сексуален тормоз — поясни Ейприл и сви устни, — а не тътрузя. И не, не ме тормозите сексуално.

— Радвам се, че сме на едно мнение — отговори доволно Люк и (най-после!) се отмести, за да може Ейприл да мине.

Усети как през тясното пространство премина хладен въздух.

— Не съм… не съм на противното мнение — Ейприл поклати глава объркано. — Извинете. Изморена съм от полета и часовата разлика. Значи искате да се срещнем. Кога? Защо?

— Изглежда, имате въпроси, твърде много въпроси — отбеляза той. — Първият от тях се отнася до жената от портрета, non?

Ейприл кимна, изпитваше любопитство, но се опитваше да е предпазлива.

— Мога да отговоря на въпросите ви, мадам Воут. Или поне на някои от тях. Искам да кажа, в случай че сте готова да се срещнете за le café с един сексуален тормозатор.

Ейприл се поколеба. Не й се струваше особено правилно да обсъжда служебни въпроси на кафе в отсъствието на Оливие и Марк, особено като имаше предвид флиртаджийското маниерничене и френската безцеремонност, характерни за този индивид. Ейприл си помисли за Трой, за безкрайните му обеди и вечери с клиенти. Това, че веднъж една такава среща се бе оказала скандална, съвсем не означаваше, че всички са такива. Както и да е, поне единият от тях можеше да прояви известно въздържание.

— Добре — отвърна най-после. — Мисля, че бихме могли да се видим. — В колко часа?

— В три — отговори той. — Café Zéphyr. Ще бъда в градината. И ще ви чакам.

Chapitre IX

Замаяна и изпразнена от липсата на достатъчно храна и сън, Ейприл се спусна по студеното мраморно стълбище на кооперацията. Имаше трийсет минути до срещата с Люк. Време недостатъчно за работа, но предостатъчно за това, което трябваше да свърши. Беше нещо, което Ейприл очакваше с нетърпение, но и от което се ужасяваше.

Оставаха двайсет и шест минути. Двайсет и три. Ейприл си поколеба. Преди три месеца отдавна щеше да е набрала номера на Трой. Сега, докато стоеше с телефона в ръка, не спираше да прехвърля в главата си очаквания сценарий.

Първо Трой щеше да я разпита как прекарва в Париж. Чудесно. Прекрасно. Има много работа. Ейприл можеше евентуално да го попита как е минало събирането предишната вечер, въпреки че вече бе получила частична информация от съобщението, изпратено й по телефона от една приятелка от гимназията, която снабдяваше хората от обкръжението на Трой с прескъпи произведения на изкуството. „Някаква мацка направо беше залепнала за съпруга ти“ — беше написала Мелани. И това беше първото нещо, което Ейприл видя, когато слезе от самолета в Париж.

Да. Трой все още беше неин съпруг. Независимо от клюката, която бе научила от съобщението, Ейприл бе длъжна да се обади. Тя ще каже нещо. Той ще каже друго. И всичко ще бъде омаловажено от нещата, които ще премълчат.

В момента в Щатите беше осем и половина сутринта, най-подходящото време човек да се свърже с Трой, ако изобщо иска да се свърже с него. Минеше ли девет, всички щяха да започнат да го притискат отвсякъде. Ейприл започна да набира номера му и усети как ръцете й се изпотяват, а пулсът й се учестява. Може би трябваше да му позвъни по-късно, когато е прекалено зает, за да говори. И в двата случая нямаше как да спечели, само щеше да загуби по-малко.

— Офисът на Трой Воут — обади се весел глас.

Секретарката на Трой. Сладка. Жизнерадостна. Може би имаше някаква вътрешна информация.

— Здравей, Кимбърли, аз съм.

Пауза. Ейприл си представи всичко, което бе възможно да й е казал. Трой беше сдържан, мълчалив, винаги показваше само най-добрата си страна. И въпреки това от време на време се налагаше да дава известни обяснения, както и указания. Можеш спокойно да ме свързваш по телефона. Не се притеснявай, Ейприл не си е вкъщи.

— О, Ейприл! Здрасти! — изчурулика Кимбърли.

Ейприл се опита да се въздържи от преценка на степента на искреност, вложена в този поздрав.

— Как е в Париж? Божичко, ти си най-голямата късметлийка на земята! Париж! Господи! Трябваше да избера друга професия.

— Тук съм едва от осем часа и засега не съм видяла много от Париж. Само един изоставен, потънал в прах апартамент и няколко французи с кисели физиономии.

— Това за апартамента не звучи никак привлекателно, но аз лично не бих се отказала от французите.

— Вярвай ми, апартаментът си заслужава повече — отвърна Ейприл. — Е, Трой там ли е? Или вече е прекалено зает?

Ейприл изпита известна надежда.

— За теб винаги е на разположение.

Сарказъм? Присмех? Ейприл поклати глава. Господи, Воут, я се стегни!

— Ако не е наблизо, ще се обадя по-късно…

— Не, тук е. Почакай секунда, мисля, че има някой на вратата му.

— Наистина, няма проблем. Ще се обадя по-късно.

— Не! Задръж само за момент. Ще те оставя на изчакване.

Щрак.

Ейприл въздъхна. Вместо обичайната музика чуваше приятен, звънлив глас, който даваше информация за последните трансакции на капиталовите пазари. Смешно е като сравни своята кариера с неговата. Стойността в работата на Ейприл се определяше изцяло от историята, от произхода. В работата на Трой хората се интересуваха от нещо само ако е станало през последното тримесечие или има шанс да се случи през следващите три-четири години при повече от двайсет процента възвръщаемост.

— Ейприл!

Тя подскочи.

— Мислех, че няма да се обадиш — каза той.

— Мислел си, че няма да се обадя? — Ейприл опита да се изкиска. Но тъй като никога не е била от кискащите се момичета, звукът, който издаде, прозвуча така, сякаш някой е настъпил катеричка.

— Исках да кажа… Аз… Исках само да кажа, че не очаквах да се обадиш толкова скоро.

— Имам пролука между две срещи — поясни тя. — Така че…

Фалшиво. Звучеше фалшиво. Това беше съпругът й, а нищо не бе така, както трябва да бъде.

— Ами, да — продължи тя. — Помислих, че мога да ти се обадя.

Докато говореше, Ейприл погледна ръцете си. Опита се да си представи старинната платинена халка, която сега се намираше в сейфа, годежния пръстен с трикаратов жълт диамант, който Трой й бе дал, когато й предложи в един тежкарски клуб в Питсбърг. Беше пристигнала в града по работа и бе отседнала в хотел, когато Трой се появи неочаквано с размах и с частен самолет. Измъкна Ейприл от стандартно обзаведената хотелска стая и й показа тайните места на града, който той самият не познаваше.

— Е, чувствам се поласкан — заяви Трой. — Няма по-добър начин да започна деня си. Как е пролетта в Париж? Вещоманка ли е клиентката ти, както предположих?

— Всъщност… Да, може да се каже — Ейприл поклати глава и се засмя. — Но от добрите вещоманки. Не е като онези от телевизията, които в продължение на десетилетия събират кутии от пица и държат в хола по седемдесет и две купчинки от изпражненията на териера си. Това е вещомания от класа. Ако всеки събираше подобни вещи, работата ми щеше да е далеч по-лесна.

— Подробности, Воут! Разкажи ми подробностите. Какво откри?

— Какво открих?

Ейприл можеше да му разкаже за полилея или за инкрустирания рог от носорог, или за бронзовата вана, но единственото нещо, за което искаше да говори, беше Болдини. Болдини и жената в розово.

— Открих бел епок — отвърна тя. — Този апартамент не е просто дом. Той е исторически период. Господи, непрекъснато мисля за стария музей, в който работех. Ако тогава можехме да си осигурим, която и да е от вещите в този апартамент, никога нямаше да затворим.

Но тогава Ейприл нямаше да срещне Трой, осъзна го твърде късно, думите вече бяха излезли от устата й.

— Ако… — каза Трой, докато тракаше по клавиатурата си. — Е, коя е любимата ти вещ?

— Любима вещ ли? — попита Ейприл и престорено изпъшка. — Трой Едуард Воут, не мога да повярвам, че ми задаваш подобен въпрос. Обичам всичките си мебели еднакво.

Това, разбира се, не беше вярно. Вече имаше любима вещ — портретът на Болдини, който дори не беше в нейната сфера.

— Хайде, стига — настоя Трой. — Същото е като при децата. Можеш да нямаш любима вещ изобщо, но си имаш любима за днес.

— Добре… ами…

Ейприл отново се сети за Болдини, не че изобщо бе преставала да мисли за него. Отвори уста и понечи да разкаже на Трой, но когато думите вече се бяха оформили, Ейприл ги задържа. Изведнъж, почти егоистично, й се прииска да защити жената в розово. Засега бяха само те двете. Ейприл не бе готова да я сподели с мъж.

— Ами — започна тя и се прокашля, — последното нещо, което видях, беше позлатен порцеланов часовник за камина от времето на Луи XV, изработен някъде около 1750 година. В идеално състояние е и лесно ще се продаде за над сто хиляди долара. Но трябва да го видиш. Ако го описвах на баща си, щях да го нарека часовник с кучета. Порцеланови мопсове и рози. Кичозен колкото си искаш, но въпреки това много рядка находка.

— Часовник с кучета за сто хиляди! Понякога им се чудя на тези хора.

— Освен това открих две направо невероятни изрисувани яйца от щраус, прибрани aux chiottes.

— Какво? — извика Трой и се разсмя. — Малко съм позабравил френския, но дали преди малко възпитаната и мила Ейприл Воут не ми каза, че щраусовите яйца са скрити в мястото за сране?

— Non! Никога не бих използвала такава мръсна дума — разсмя се Ейприл. Беше приятно да се смее заедно с Трой, дори и когато не вижда лицето му. — Не си чул правилно, но — да, яйцата наистина бяха скрити в тоалетната. Две невероятно изрисувани яйца с изключително сложна шинуазри.

— Шинуазри. Звучи като дума, която човек не би трябвало да употреби в изискана компания.

— Моля те, всъщност не става въпрос за нищо скандално. Това е стил на рисуване, винетки, вдъхновени от азиатското изкуство. Върху яйцата са изрисувани жена, която носи лампа, мъж с чадър, маймуни, развяващи знаме, нали се сещаш, най-типичните образи за този стил.

— Маймуни — повтори Трой. — Сега вече си дойдохме на думата.

— Сложени са върху невероятни бронзови поставки — продължи Ейприл, без да обръща внимание на закачките на съпруга си.

Затвори очи и си представи позлатените крака на поставките с ананасите, клонките и змиите по тях. В съзнанието й започна да се оформя представата как ще изглежда каталогът.

— Самите поставки са произведение на изкуството. А яйцата са в идеално състояние. Сами по себе си са удивителна находка, но са само капка в морето, една съвсем малка част от истинската вселена, която представлява този апартамент. Между другото има и един бивш малайски тигър, който сега е препариран и лежи на една страна в коридора.

— Всичко това звучи безумно.

— Наистина е безумно. Мозъкът ми не побира как е възможно някой да е знаел за съществуването на този апартамент и да не е докоснал нищо в него.

Тогава Ейприл се замисли за хората — дъщерята, внучката и другите, които междувременно са се родили и са починали. Думата, която се въртеше в главата й, беше „наследство“. Защо някой е събрал такова огромно наследство? Роговете от носорог, инкрустираните пеперуди и шикозните пиана бяха само началото.

— Колко време смяташ, че ще отсъстваш? — попита Трой.

— Според предварителните планове — един месец — напомни му Ейприл, но вътрешно потрепери, защото се опитваше да не разсъждава каква би могла да е истинската причина той да настоява за точната дата.

Полетът до летище „Джей Еф Кей“ не беше единственото завръщане поставено под въпрос.

— Един месец?

— Може да се окаже и по-малко — побърза да добави Ейприл. — От парижкия офис ще ми помогнат да се справя с мебелите. От друга страна, бих могла да остана и по-дълго. Много по-дълго. Засега дори не мога да преценя точния брой на вещите.

— Какво значи това? Две седмици? Шест месеца? Или някъде по средата?

Ейприл се усмихна насила.

— Опитвате се да изкопчите точна дата, така ли, мосю Воут?

В подобен момент други съпруги вероятно щяха да се пошегуват за предполагаеми любовници. Но не и Ейприл. Определено не и Ейприл.

— Просто искам да се върнеш в Щатите колкото е възможно по-бързо — отвърна Трой. — Това е всичко.

Чу как се раздвижва. Намръщил се е. Или е направил гримаса. По някакъв начин изражението на Трой се бе променило, защото Ейприл чу как наболата му брада стърже по телефона в ръката му. Гласът му обаче прозвуча съвсем искрено. Поне в това Ейприл можеше да е сигурна.

— Ще ти съобщя веднага щом разбера — каза тя.

Фактът, че Трой я чака с нетърпение, накара стомахът й да се свие още повече. Дали беше израз на копнеж и желание, или бе просто нетърпение бракът им час по-скоро да излезе от задънената улица, в която се намира? Възможно ли беше някой, който се намира във Франция, да получи призовка за развод?

— Виж какво, трябва да поговорим за…

— Как мина вечерята снощи? — попита Ейприл, не беше в състояние да обсъжда проблема за завръщането си вкъщи. — Чух, че било доста забележително събитие.

— Чула си? От кого?

— От никого. Искам да кажа от… Мелани — съученичката ми от гимназията.

Стана й неприятно, че думите й прозвучаха толкова неуверено.

— Така ли? И какво каза тази Мелиса?

— Мелани. Не Мелиса. Каза, че било много бляскаво. Било пълно с диаманти. Неземно вкусна храна. Tout à fait délicieux! Нали знаеш, обичайното… Както и да е, да те оставям.

— Ейприл…

— Съвсем сериозно — Ейприл скочи на крака и започна да пъха документите в голямата си чанта. — Имам среща. Наистина трябва да тръгвам. Au revoir.

— Задръж за момент! Добре ли си?

— Дали съм добре? Разбира се, че съм добре. Кой не би се чувствал добре в Париж?

— Звучиш така, сякаш си изпила няколко кафета повече. Познавам те. Правиш го, когато си нервна. Или разтревожена. Да не би Мелиса да ти е казала нещо?

— Мелани. И не, не ми е казала нищо. Забрави, че го споменах. Чуваш ли ме сега? Говоря съвсем нормално.

Разговорът вървеше дори по-зле, отколкото се бе опасявала.

— Мисля, че знам каква е причината за всичко това — каза Трой с въздишка. — Нека поставим картите на масата.

— Няма маса. И няма какво да поставяме върху нея.

Лъжа. Очевидна, крещяща, долна лъжа.

— Сузана присъстваше на вечерята снощи.

Ейприл за малко щеше да се изсмее. Това ли беше великото разкритие? Сузана е била в същата стая? Точно в момента Ейприл имаше хиляди причини да се тревожи за съпруга си, но бившата му съпруга не беше сред тях.

— Чудесно — каза Ейприл напълно искрено. — Превъзходно. Надявам се, че сте си поприказвали. Сигурна съм, че двамата с Арманд са планирали прекрасна лятна ваканция за момичетата. И само за протокола — Мелани изобщо не спомена за Сузана.

— Възможно е, но Сузана правеше старите си номера. Човек би си помислил, че след като минаха повече от десет години, откакто сме разделени, и след като тя самата се омъжи за търговец на оръжия, ще престане да злослови по мой адрес.

— Арманд не е търговец на оръжие.

— Добре — изсумтя Трой. — Така твърди той. Както и да е, снощи Сузана злословеше срещу мен по-злобно от всякога. Красотата й може да е отминала, но не и способността да се държи като кучка.

— Това е грубо, да не говорим, че не е вярно. Поне това за красотата й.

— И това беше само по време на коктейлите — продължи Трой. — Беше вързала кънките. И се държеше отвратително, дори според нейните собствени стандарти. Не знам дали тази Мелани е попаднала на нея или на някого от съпровождащите я…

— Стига вече сме говорили за Мелани, разбра ли? Не каза нито дума за бившата ти жена. И между другото, няма да е лошо, ако престанеш да се държиш така високомерно. И ти не си от тези, които се въздържат да злословят срещу бившите си.

Това не беше нищо ново. На всички бе известно, че Сузана клевети Трой, а и той не й оставаше длъжен. Вярно е, тя започна първа, но от двамата Сузана се придържаше по-близо до истината.

Добре, може би все пак Ейприл имаше някакъв дребен проблем с бившата съпруга. Но той не беше свързан с клюките. Нито с това как изглежда Сузана (по-добре, но не и по-стара), нито с факта, че беше родила на Трой две дъщери. Нищо не може да се сравни с любовта и топлотата, в които се потапя всяка двойка след раждането на бебе, независимо колко краткотраен беше този период и колко нестабилен беше бракът. Ейприл нямаше амбиции да влиза в ролята на грижовна майка и можеше по цял ден да търпи ледените погледи и неуморните красиви тийнейджърки. Но това, което не можеше да понася, беше да я правят на глупачка.

Сузана нямаше по-добра диплома от по-известен университет, нито пък по-престижна работа — всъщност тя изобщо не работеше — но това, което Сузана притежаваше, беше „познание“. Беше си тръгнала. Бе продължила живота си. Беше видяла истинската същност на Трой. Ейприл беше сляпата, глупава втора съпруга. Имаше много сериали, в които главната героиня беше точно като нея.

— Не злословя по адрес на Сузана — настоя Трой. — Споменах името й само защото ти каза нещо за тази твоя приятелка.

— Единственото, което казах, беше, че Мелани е била там. А ти какво направи от всичко това.

Горката Мелани. Едно съобщение, написано на полупияна глава и бе попаднала между шамарите в семейната свада. Ейприл си представи съдебните документи с името на приятелката си, призовката за бившата й съученичка.

— Добре — съгласи се Трой. — Щом настояваш да избегнем тази тема, да я избегнем. Завинаги. Отказвам се.

— Отказваш се. Страхотно. Благодаря, че ме уведоми.

— Нямах предвид това. Много добре го знаеш — настоя той и издаде звук, все едно се е задавил. — Трябва да затварям. Не мога да водя този разговор в момента.

— Чудесно.

Ейприл знаеше, че звучи раздразнено, но това бе единственият начин да запази някакво подобие на достойнство. Ако бе проявила и най-малката слабост, веднага щеше да избухне в сълзи. Беше го виждала как се държи с дъщерите си. Трой не можеше да понася сълзите.

— Само за информация, Ейприл, в случай че се чудиш. Уилоу също беше там. Разбра ли? Присъстваше на официалната вечеря…

Ето за това ставаше въпрос. Името, което Ейприл очакваше да чуе. Уилоу. Удар право в стомаха.

— Трой, наистина трябва да затварям.

— Ейприл, чуй ме. Трябва да поговорим за това. Уилоу беше там.

Още един удар, този път по-силен. Имаше чувството, че й нанася тези удари съвсем съзнателно.

— Достатъчно.

— И тъй като Сузана също беше там — продължи той, — беше изключително щастлива да събере откъслечни факти и да изфабрикува цяла история.

— Историята е стара — измърмори Ейприл. — Вече сме я чували.

— Повярвай, направих всичко по силите си, за да избегна Уилоу. Ако не бяхме на публично място, щях физически да я захвърля в гардеробната. Но в името на работата трябваше да се държа любезно с нея. А тя се възползваше от всяка отдала й се възможност, за да ме поставя в неудобно положение. Вероятно гледката е била потресаваща. Уилоу може да бъде толкова…

— Би ли спрял да споменаваш името й?

Ейприл мразеше това отвратително име. Звучеше абсурдно и нелепо, най-вероятно въобще не беше истинско. В съзнанието на Ейприл тя си остана Консултантката или долната кучка, за която дори не искам да мисля.

Консултантката беше известен „експерт по околната среда“ (Моля ви се!) с дълга рошава коса, големи като чинии очи и склонност да седи с кръстосани крака, когато я интервюират по някоя от националните телевизии. Проклетата Уилоу Уайнтраб. Или по-вероятно Дженифър или Деби Уайнтраб. Деби Уайнтраб никога не би станала известен експерт по околната среда с премигващи очи на Бамби, но Уилоу Уайнтраб е име, предопределено да се появява в сутрешните блокове и по страниците на лъскавите списания.

През последните шест месеца (от дванайсетмесечния й договор) тя консултираше Трой по вездесъщия „зелен фонд“, като хонорарът й беше триста седемдесет и пет долара на час. Госпожица Уайнтраб бе в тесни договорни отношения със „Станхоуп кепитъл“. А в един скандален случай се бе оказала тясно обвързана и със съпруга на Ейприл.

— Добре — съгласи се Трой, — ще спра да споменавам името й, ако ми кажеш какво очакваш да кажа.

— Нищо, така става ли? Приключих с разговорите на тази тема. Беше изключително гадно, но няма какво повече да дискутирам. Всичко свърши. Преодолях го.

— Сигурна ли си? — попита Трой. — Постоянно казваш, че всичко е наред, но понякога се питам дали наистина е така.

Беше бясна, но Трой наистина бе прав. Ейприл непрекъснато твърдеше, че всичко е наред, но също като Трой и тя се питаше дали наистина е така. Това бе една от причините възторжено да сграбчи шанса да замине за Париж. Заминаването беше неочаквано, но двамата от месеци се движеха като на пръсти един около друг. Ейприл имаше нужда да замине, да отиде някъде другаде, където да обмисли всичко. Беше почти сигурна, че и Трой смята, че тя трябва да замине. Той никога не би постъпил грубо и не би й казал „върви си“, особено като се има предвид, че вината е изцяло негова, но те се бяха обичали, може би дори все още се обичаха, което означаваше, че Ейприл е в състояние да чете мислите му.

Малкото приятели, които знаеха за грешката, единодушно споделяха мнението, че Трой трябва да си събере багажа и да хваща пътя. Но Ейприл съзнаваше, че несигурността в брака им няма почти нищо общо с това дали Трой иска да напусне апартамента и връзката им. Ейприл беше тази, която трябваше да се махне. Тя имаше нужда от лично пространство, за да реши дали иска да се върне обратно. Разбира се, проблемът с личното пространство беше в това, че и Трой имаше право на такова. Може би беше преценил, че прегрешението му не е моментна забежка, а симптом за много по-сериозен проблем.

Честността е най-добрата политика. Но честно казано, някаква частица от Ейприл искаше Трой да не си беше признавал. Ако не го бе направил, Ейприл щеше да продължи да вярва в това, което вижда пред очите си — забавен, очарователен съпруг, две красиви (доведени) дъщери, които им идваха на гости всяка сряда и всеки втори уикенд, чудесен апартамент и професия, на която гледаше повече като на хоби, отколкото като на работа.

Беше една-единствена неблагоразумна постъпка, случила се в чужда страна. Грешка. И не тя бе хванала Трой, той сам бе признал всичко. Не трябваше да го прави. Човек би могъл да помисли, че е постъпил доблестно! Изобщо не съм ти благодарна за това, мислеше си понякога Ейприл. Сега поне единият от двамата можеше да спи спокойно.

— Ейприл? Чуваш ли ме?

Ейприл затвори очи, пое дълбоко въздух и го задържа за няколко секунди, сакото я стегна и от това й стана приятно, все едно някой я е прегърнал.

— Казах ти, че съм добре — промълви тя. — Но имаш право. Наистина не знам дали нещата са наред.

Минаха две дълги секунди.

— Добре — каза той най-после. — Така е честно.

Ейприл ясно си представи свитите му устни.

— Наистина трябва да вървя — каза тя и за първи път това не беше просто извинение. — Вече закъснях за срещата.

— Аз също. Само още нещо. Баща ти се обади снощи, търсеше те.

— О, господи, нали не си му казал нищо?

— Има ли нещо, което трябва да му кажа? Но не, не съм му казвал нищо. Дори не разговаряхме. Беше оставил съобщение.

— И аз му оставих съобщение, казах му, че заминавам извън страната. Мисля, че все още не се е научил как да прослушва гласовата си поща.

Ейприл погледна часовника си. Три часа и седем минути, формално погледнато вече закъсняваше. Бутна вратата и излезе на улицата, метна чантата си през рамо и стисна документите под мишница.

— Обичам те, Ейприл — каза Трой. — Независимо от всичко, което се случва, мисля, че го знаеш.

Какво можеше да отговори? Нищо. Това беше истината и в буквалния, и в преносния смисъл. Притискаше телефона между ухото и рамото си и едновременно с това се опитваше да се справи с павираните парижки улици и с бъдещето на брака си. Ако си отвореше устата, телефонът щеше да падне и да се разбие, може би същата участ щеше да сполети и брака й, ако кажеше това, което й се искаше. Но устните, мозъкът и всичко в нея отказа да работи. Затова вместо довиждане, тя измърмори любезно „Ммм-хмм“ и натисна с ухо бутона за изключване, въпреки че Трой вече беше затворил.

Chapitre X

Люк беше там, където бе обещал, седеше небрежно на терасата в Café Zéphyr и пушеше.

Кимна, когато видя, че Ейприл се приближава, и след това стана, за да й дръпне стола, като през цялото време цигарата висеше между устните му. Ейприл измърмори нещо за благодарност и седна.

— Радвам се, че успяхте да дойдете — каза той. — Позволих си да поръчам панерче хляб, знам, че вие, американците, обичате да похапвате.

Ейприл го погледна с насмешка.

— Чудесно е, че сънародниците ми са толкова предвидими. Сякаш сме един и същи човек. Така дори не ви се налага да се опитвате да ни приемате като отделни личности.

Ейприл се бе разгорещила от бързане към кафенето, затова свали сакото си и го метна на облегалката на стола. Хората около тях разговаряха, потракваха чинии. Колите и мотопедите профучаваха край ъгъла и надуваха клаксони, които звучаха като клоунски тромби.

— И така — доволна ли сте от престоя си в Париж, мадам Воут? — попита Люк и дръпна от цигарата си.

— Да, всичко е чудесно. И моля, наричайте ме Ейприл.

— О, Аврил[1], също като месеца. Това е идеалният сезон за вас. Родителите ви са обичали пролетта, non?

— Мисля, че просто са харесали името — отговори Ейприл и извади от чантата си бележник и химикал. — Добре, готова съм да обсъдим апартамента.

— Не носиш венчална халка, но Оливие ми каза, че имаш съпруг. Омъжена ли си, Аврил?

Ейприл за малко да изсумти, но се въздържа. Омъжена ли е? Точно в това беше въпросът.

— Oui — този отговор напълно съответстваше на законното положение, без значение дали носеше венчална халка или не. — И така вашият клиент…

— С какво се занимава съпругът ти?

— Работи в областта на финансите — отвърна Ейприл и усети, че започва да се вбесява. — Je suis désolée, мосю Тебо, но не разполагам с много време. Не искам да пришпорвам срещата ни, но предполагам, че някой ви плаща на час, затова смятам, че е наш дълг да се заемем с въпроса, заради който сме се събрали.

Люк се подсмихна.

— Май наистина се боиш да не попаднеш под въздействието на чара ми.

— Не и в момента. Хайде да обсъдим апартамента — Ейприл драскаше някакви глупави завъртулки в бележника си, за да има с какво да се занимава. — Готова съм да изслушам това, което имате да ми кажете за жената от портрета.

— Мразиш въпросите, non?

— Въпросите са чудесно нещо. Обожавам въпросите. Имам около един милион въпроса, които бих искала да ви задам.

— Trés bien. Кажи ми мадам Воут, Аврил, защо толкова се интересуваш от жената на портрета?

— Ако това наистина е портрет на Болдини, сме попаднали на значима находка. Само той може да се продаде за над един милион евро. И това би се превърнало в международна новина. Появата на европейски мебели обикновено не предизвиква особено вълнение. Всеизвестно е, че те не са източник на големи печалби, дори не и на средни по обем.

— Не попитах защо се интересуваш от картината. Попитах защо се интересуваш от жената.

— Интересувам се от нея дотолкова, доколкото тя е свързана с картината и с мебелите в апартамента.

— Аха, това обяснява защо искаше да прочетеш личните й дневници.

— Както ви казаха Маркс и Оливие — започна Ейприл и потърси с поглед келнера, Люк пиеше еспресо, но беше ясно, че тя се нуждае от нещо доста по-силно, — дневниците ще ми помогнат да установя произхода, а това ще повиши цената на мебелите. Купувачите обичат добрите истории. Видяхте апартамента и всички вещи в него. Той е необичаен. Просто искам да разбера историята на тези вещи и защо някой ги е изоставил.

— Какво общо има изоставянето на апартамента със стойността на мебелите?

— Ценните вещи, независимо дали имат финансова или емоционална стойност, най-често остават в семейството. Обикновено се предават от поколение на поколение.

Често, но невинаги, Ейприл много добре знаеше това.

— Значи мотивът да научиш историята е чисто академичен? — попита Люк, но гласът му прозвуча скептично. — Vraiment?

— Да. Точно така.

Къде беше проклетият келнер?

— Беше права в предположението си за семейната връзка. Жената на портрета е бабата на Лизет Катрмер.

— Наистина ли? — Ейприл ококори очи.

Келнерът се появи зад гърба й, но изведнъж й се прииска да го отпрати.

— Мадам?

— А, да, здравейте! Bonjour, je voudrais un verre de vin — каза тя и посочи менюто.

— Чаша вино, разбира се! Шардоне?

— Oui. S’il vous plaît.

— Мислех, че американците не консумират алкохол през деня — отбеляза Люк, — че са нещо както въздържатели, non?

— Non. Определено non.

Изведнъж Ейприл усети, че е освирепяла от глад, протегна се, взе филийка хляб от панерчето на масата и внимателно нанесе върху нея дебел слой масло. Току-що бе доказала теорията на Люк за американците, но не я интересуваше. Струваше си. Заедно със спомена за всяко едно кафене, за всяка среднощна вечеря, за хилядите чаши вино в съзнанието на Ейприл изплува и споменът за маслото. В Париж маслото бе по-кремообразно, по-солено.

— Разкажете ми повече за Grand-mère — каза Ейприл и седна върху ръцете си, така че физически да й бъде невъзможно да продължи да яде.

За миг през ума й мина мисълта, че може да се наведе и да изяде багетата и маслото като котка. Тя беше американка. Така или иначе всички знаеха, че американците са животни.

— Сигурен ли сте, че тя е жената на портрета?

— Да, напълно. Много е красива, non?

— Удивителна. Всъщност ми напомня на… на някого, когото познавам. Както и да е, знаете ли името й?

Келнерът се появи иззад лявото рамо на Люк. Ейприл въздъхна. Слава богу! Виното най-после бе пристигнало.

— Според семейството на Лизет Катрмер тя се казвала Март дьо Флориан — отвърна Люк.

— Семейство? Мадам Катрмер е имала семейство?

— Да, в известен смисъл. Не точно по начина, по който човек би предположил — Люк отново отпи от еспресото, малката чаша изглеждаше абсурдно в големите му ръце.

— Март дьо Флориан — Ейприл повтори името, за да свикне с него.

Март. Или Марте както биха произнесли името й американците.

— И коя е тя? Очевидно е била важна личност, щом Болдини я е рисувал, да не говорим за разкоша и за цената на всичко, което видях в апартамента до този момент. Какво е било семейството й? Кой е бил съпругът й?

— Не е била омъжена. Всъщност точно обратното. Мадам Дьо Флориан е била известна demimondaine.

— Demimondaine? — попита Ейприл и вдигна учудено вежди. — Март дьо Флориан е била куртизанка?

За това наистина си заслужаваше да се вдигне тост и тя измъкна ръцете изпод бедрата си и стисна столчето на чашата си.

— Да, доста впечатляващ апартамент за проститутка, нали?

— Les demimondaines не са били обикновени проститутки — отвърна Ейприл и отпи още една глътка от виното си. — По времето на мадам Дьо Флориан е имало и обикновени проститутки — каза тя. — Filles soumises, буквално преведено „покорни момичета“. Над тях са стояли les grisettes — работещи жени, например шивачки, които използвали секса, за да си докарват допълнителни доходи. На още по-високо ниво били les lorettes. А над тях — les demimondaines, много специална категория.

— Но все пак проститутки.

— Формално погледнато, да. Но les demimondaines били на мода. Дамите от висшето общество имитирали роклите и прическите им, но не можели да се сравняват с тях. Дори най-богатата дама имала само един съпруг, който да я осигурява материално. Но защо да се задоволяваш с щедростта на един мъж, когато могат да те обгрижват петима или повече? Професията й наистина обяснява това, което намерихме в апартамента.

— Невероятно — ухили се Люк. — Възхищавам се от задълбочените ви познания за проститутките.

— Demimondaine — поправи го Ейприл и отвърна на усмивката. — Те са били впечатляваща група жени. И не просто са спали с всеки срещнат. Имали са социални ангажименти и дори професионални задължения.

— Винаги имат.

— Общоприетото мнение било, че една жена не може да бъде призната за кокетка, ако не е причинила четири дуела, едно самоубийство и не е имала поне една déniaisée.

— Ха! Déniaisée — прекъсна я Люк, — да чукаш най-големия син на любовника си.

Ейприл се закашля, задавяйки се с последната глътка от виното, и Люк даде знак на келнера да донесе още две чаши. Изглежда този разговор се нуждаеше от подкрепление.

— Извинявай — погледна я той, — да не би да се изказах твърде грубо?

— Твърде грубо при това. Знаеш колко сме чувствителни ние, американците.

Люк замълча и съвсем открито огледа Ейприл от глава до пети, сякаш бе получил разрешение да се увери, че е типична американка. Тя се опита да изглежда леко обидена. Опитваше се да я подкупи, non? Нали само преди малко намекна за кръвосмесителна ménage-à-trois и едновременно с това поръча още вино, а сега съвсем открито преценяваше физическите й дадености. (Лице — леко уморено, лишено от външен блясък. Като се има предвид размера и външния вид, може да се предположи, че бюстът е без корекции.) Но въпреки най-добрите си намерения, Ейприл не почувства отвращение. Би изпитала подобно чувство, ако ставаше въпрос за всеки друг, но с изненада установи, че няма нищо против да го прави Люк.

— Можеш да спреш да ме зяпаш — измърмори тя. — Няма да откриеш нищо необичайно, аз съм най-обикновена американка.

— Странно — отбеляза той, когато келнерът се приближи, — въпреки че имаш тен, не приличаш на американка.

Люк взе чашите от подноса на келнера и постави едната пред Ейприл, а другата пред себе си. Жестът му би трябвало да й се стори нетърпелив и арогантен — бе поел ролята на келнер, без да поиска разрешение. Вместо това Ейприл се почувства поласкана, което я накара да се ядоса на себе си. Сякаш Люк не можеше да се довери на никой друг да изпълни тази задача и искаше собственоръчно да постави чашата пред Ейприл.

Тя се стегна и отговори.

— Имам матова кожа. Не слънчев загар.

— Въпреки това не си типичната американка.

— Да, спомена нещо подобно и по-рано, когато оглеждаше облеклото ми.

— Исках да прозвучи като комплимент.

— Е, оставих анцуга и маратонките си вкъщи, затова разбирам причината за объркването ти. Което, разбира се, е ужасно от моя страна. Не искам хората да си мислят, че не идвам от Щатите.

Люк се разсмя и загаси цигарата си в пепелника.

— Мисля, че присъствието ти тук ще бъде интересно разнообразие.

— Тук съм, за да работя, не за да създавам разнообразие — отвърна бързо Ейприл, като се мъчеше да не мисли какво биха могли да означават думите му. — Кажи ми какво друго знаеш за Март дьо Флориан. И за картината.

— Добре — каза Люк, поклати глава и се усмихна, докато отпиваше от виното през зъби. — Да се върнем към работата. Знаем някои неща за Март дьо Флориан благодарение на писанията, които е оставила. Разбира се, в случай че записаното в дневниците й е точно…

— А защо да не е точно?

— Тази жена е известна с това, че е обичала да преувеличава. Или поне така чух. Но ако Болдини наистина я е нарисувал през 1898 година, по това време тя е била на двайсет и четири години.

— На двайсет и четири и е била бременна?

— Вероятно. Майката на Лизет Катрмер е родена през 1899, така че всичко съвпада.

— Какво е станало с майката на Лизет?

Той сви рамене.

— Не знам. Доколкото съм чувал нейната maman е умряла твърде млада.

— И защо Лизет напуска Париж и апартамента си?

— Je ne sais pas. Наистина не знам, но като се има предвид, че е напуснала през 1940 година, най-вероятно причината е била войната.

— Но тя никога не се е върнала. Как е могла да изостави цялото имущество на семейството? Как е могла да напусне Париж и никога да не се върне?

— Ти наистина обичаш да задаваш въпроси.

— И как е възможно наследниците на Лизет да продават всичко, без да са видели нито една от вещите?

Люк отново сви рамене.

— Има само един наследник. И не мога да дам отговор на въпроса ти.

Ейприл се опита да не издава раздразнението си. Люк й беше обещал отговори, а единственото, което бе казал досега, беше името, професията и рождената дата, информация, до която Ейприл би могла да се добере и сама. Не можеше да разбере дали съзнателно се опитва да се държи гадно или просто това е част от личностните му качества. В крайна сметка той беше адвокат и парижанин, и… Люк.

— Имаш ли друга информация за картината? — попита Ейприл, в гласа й вече се долавяше отчаяние. — Или за Март дьо Флориан? Може би клиентът ти ще ни позволи да прочетем дневниците?

— Изгаряш от нетърпение да се добереш до дневниците, non?

— Изгарям не е точната дума. Въпреки това вярвам…

— Търговци — каза той и се извърна, за да се протегне към елегантната кожена папка, която бе поставил на масата. — Всички сте толкова нетърпеливи.

— Формално погледнато, аз съм експерт оценител в аукционна къща — не се сдържа Ейприл и се намръщи.

Каза титлата без претенции да звучи надуто. Когато се споменеше в офиса, титлата не звучеше по-различно от „специалист човешки ресурси“ или „главен счетоводител“, думата „експерт“ се бе превърнала в стока. Но извън света на аукционната търговия, официалното название на длъжността й звучеше доста формално.

— Или търговец — добави Ейприл. — Както предпочиташ. Мисълта ми е, че не изгарям от нетърпение, просто се опитвам да си свърша работата. А това ще е от полза и за клиента ти.

— Да. Знам. Доказване на произхода.

Думите на Люк прозвучаха толкова рязко и грубо, че Ейприл изобщо не си направи труд да го погледне в очите. Вече и без това й бе омръзнало да бъде обект на шегите му. Ако обаче си бе направила труда да вдигне поглед, вместо да седи мрачно загледана в шардонето, щеше да забележи в очите му онази закачлива искра, която — вече бе разбрала, бе неговият начин да покаже… нещо. И нямаше да се изненада толкова от тупването по масата.

— Какво, по дяволите… — Ейприл грабна чашата си, сякаш искаше да я опази да не се разлее.

В този момент забеляза четирите привързани с панделки купчини листове, поставени върху масата.

— Това…

— Дали това са дневниците? Да, част от тях — отвърна Люк. — Първият запис, който успях да открия, е от 1891 година. Оттук трябва да започнеш. И може би, ако се държиш добре, ще ти позволя да прочетеш и останалите.

Ако се държи добре!

Сърцето на Ейприл заби като лудо. Протегна се към дневниците и благодари на Люк, този път го гледаше право в очите. Може би беше сбъркала в преценката си за този мъж, беше решила, че ще е пречка, а той можеше да се окаже съюзник. Все още се държеше заядливо, но все пак това бе начало. Може би щеше да даде на Ейприл това, което тя искаше. Обеща си, че независимо колко труден за понасяне ще се окаже Люк — а Ейприл вече усещаше, че наистина ще се окаже труден, поне ще му даде шанс.

[1] Avril е френският превод на April (англ.), което се чете Ейприл. И двете означават април. — Б.пр. ↑

Chapitre XI

Париж, 24 април 1891

Днес беше денят. Прославената Жан Юго най-накрая се омъжи за Леон Доде и сля две прославени републикански династии в едно. Какъв цирк! Тълпите! Тромпетите! Безкрайното обсъждане на зестрата! И всичко това заради френската Jeanne au pain sec — Жан сухия хляб[1]. Фактът, че Виктор Юго беше избрал такъв прякор за любимата си внучка, трябва да ви говори нещо за момичето. Този човек е известен с умението си да борави с думите и това е описанието, което е избрал. Жан със сухия хляб. Аз лично предпочитам Жан или хляб, като бих избрала хляба.

Има ли човек в тази страна, който да не е чувал за Жан Юго — вече Доде по фамилия? И въпреки това какво знаем за нея? Красива е. Може би това е причина за нейното raison d’être, но в крайна сметка изобщо не е комплимент. Напротив, това е единственото положително нещо, което човек може да каже за нея, а дори в този случай по думата „красива“ би могло да се поспори. Веднъж видях в цирка една гола жена, която твърде много приличаше на нашата Jeanne au pain sec. Всъщност конят, който яздеше, напомняше за костната структура на мадам Доде. Но за да бъдем справедливи към животното, трябва да отбележим, че то не можеше да се похвали с такива непохватно изящни черни мустаци. А в интерес на голата ездачка ще кажем, че беше далеч по-привлекателна като личност.

Тъй като съм отгледана в манастир, трябва да положа известни усилия и да съм по-милостива. Монахините ме научиха на далеч по-добро поведение. Но непривлекателният външен вид на Жан е факт. Въпреки това не позволявайте на сърцето си да страда за нея. Нашата настояща мадам Доде не е нещастница с дълго изпито лице, която няма как да прикрие кривия нос или изхвръкналите си зъби. Не, тя е грозна заради това, което се крие в нея, заради нещата, които е направила. Самата Жан позволи чернилката постепенно да я обхване отвътре навън. Повечето хора не разбират тази нейна страна. За обществото тя е малко глупаво момиче, което обича да пийва перно и да си купува най-скъпите рокли само защото може да си го позволи. Аз, разбира се, знам много по-добре. Моите връзки са далеч по-дълбоки.

Въпреки това изпитвам щипка съжаление за не съвсем благородните си думи. Представям си Sœur Marie и виждам неудоволствието в лицето й. Разбира се, това няма да е единственият упрек на сестра Мари към мен. Това, което откраднах от монахинята, е причината изобщо да пристигна в Париж. За съжаление, nous sommes qui nous sommes. Ние сме това, което сме.

Nous sommes qui nous sommes. Звучи иронично, когато се отнася за Жан Юго. Звучи иронично, когато се отнася и за мен.

В крайна сметка неодобрението ми към булката не ми попречи да наблюдавам най-голямата сватба, която някога ще видя през живота си. Заедно с многохилядната тълпа (някой каза, че хората били почти един милион!), се проврях на улица „Ла Помп“, за да гледам сватбената процесия. Трябваше да видя спектакъла отблизо. Исках да огледам Жан и новия й съпруг — този човек е така възхваляван, че дори прословутото му отделяне на газове не му е попречило да влезе в най-висшите кръгове на обществото. Но тълпата беше толкова гъста, че единственият член на така наречената „династия“, който успях да зърна, беше дебелият блед брат на Жан. Както обикновено Жорж едва успяваше да се държи на краката си. Изненадах се, че изобщо се е осмелил да се покаже публично, като се имат предвид огромните му дългове от комар. Късметлия е, че никой не го наръга.

Трябва обаче да призная на Жан, че цялостната атмосфера бе празнична. Непознати хора разговаряха помежду си, прегръщаха се и се усмихваха един на друг, докато каретата на семейство Доде минаваше покрай тях. За момент се бяхме превърнали в едно голямо, всеобхватно парижко семейство.

До мен на улицата беше застанала една възрастна двойка с порасналите си деца и едно високо, слабо безпризорно момиче. Каза, че името й е Маргьорит, и въпреки че твърдеше, че е на петнайсет години, според мен нямаше повече от дванайсет. Не съм сигурна къде живееше, но беше съвсем ясно, че не е дошла да види булката, а да пребърка джобовете на хората около нея. Въпреки това веднага ми допадна, без съмнение поради факта, че първото, което ми каза, беше:

— Има ли по-противно същество от Жан Юго?

Разсмях се и й казах, че споделям мнението й.

Макар че новоизлюпената джебчийка най-вероятно мрази Жан заради богатството й, за мен проблемът не е в парите. Не мога да приема не онова, което Жан има, а онова, което е. Не само сега, а и преди. Онова, което винаги е била. Не мога да се отърся от чувството, че тя открадна частица от мен, нищо че отказва да си го признае.

[1] Препратка към Jeanne était au pain sec… — едно от стихотворенията, включени в поетичния сборник на Виктор Юго Изкуството да бъдеш дядо (1977). — Б.р. ↑

Chapitre XII

— Ça va, Аврил?

Ейприл поклати глава.

— Какво? Да, добре съм.

— Не отговори на въпроса ми.

— Тя остави дневниците върху масата и положи и двете си ръце върху тях, сякаш искаше да ги предпази.

— Какъв беше въпросът? — попита тя. — Извинявай, не го чух. Бях изцяло погълната от дневника.

— Да, знам, много е завладяващ, нали?

— Невероятно завладяващ. Мислиш ли, че ще е възможно да се срещна с твоя клиент? От информацията в дневниците и от едно кратко интервю ще събера всичко, което ми е необходимо, за да си свърша работата.

— Я, колко е гладно la jolie fille[1], а точно похапна — той посочи с глава дневниците и след това погледът му прескочи към отчупеното парче хляб.

— За да установя произхода и автентичността, би било много полезно да…

— Ти и твоят произход. Вече ми омръзна да чувам тази дума.

— Да използвам ли вместо нея фразата „повече пари“? — попита Ейприл. — Защото точно за това става дума.

— Има зелено, има проблем.

— Моля? — Ейприл се изсмя на неочаквания израз.

Не можеше да прецени дали Люк се опитва да я дразни, или е просто забавен без усилие.

— Не се ли казва така в Съединените щати?

— Да, предполагам, че рапърите често го казват — отвърна Ейприл, все още през смях. — Макар че френският акцент му придава неповторим чар.

— Винаги е така, мадам Воут — съгласи се Люк с точно толкова самоувереност, че да накара Ейприл да се изчерви. — Но въпреки целия чар, с който настоявате да получите дневниците и да проведете доказващите автентичността интервюта, за съжаление, отговорът ми ще бъде „не“.

— Не за кое по-точно? Защото, ако имам съвсем малко време с…

— Наследникът не иска да се среща с никакви любопитни търговци. О, съжалявам, това не беше правилният термин. Как точно го казахте? Експерт оценител? — попита Люк и вдигна вежди.

— Търговец си е добре — вметна бързо Ейприл. — И напълно те разбирам. Нямам никакво намерение да нахалствам. Ясно ми е, че в момента тя скърби, но ако случайно промени мнението си…

— Не съм казвал, че наследникът е жена. И не се очаква да промени мнението си.

— Добре тогава — съгласи се Ейприл. — Дневниците би трябвало да са достатъчни.

Погледна към купчината документи, погледът й бързо се плъзна по редовете, опита се да хване някоя друга дума, някоя фраза, някаква вметка за семейство Юго или за някой друг.

— Виждам, че не можеш да се сдържиш да не четеш — отбеляза Люк и й намигна. — Досега никога не ми се е налагало да се състезавам с купчина плесенясали документи, за да привлека вниманието на някоя жена.

Ейприл настръхна. Има проблем, наистина. Какво се опитваше да докаже Люк? Че може да обезоръжи слабия пол с вродения си чар и с развратния си външен вид? Добре, мисията е изпълнена. Люк Тебо правеше репутацията на французите дори по-лоша, отколкото бе. Може би се бе отнесла с него прекалено доброжелателно. Нямаше да й е лесно да се справи с такъв дразнител.

— Би изглеждало твърде странно изобщо да се опитваш да привлечеш вниманието ми — каза тя.

— О, милата Аврил. Аз само, как му казвате? Само те будалкам.

— Будалкаш ме? Никой не говори така. Вече никой не използва тази дума.

Той се засмя. Отново. Като че ли през цялото време се смееше (с някого, на нещо, за нещо). И тази проклета самодоволна усмивка непрекъснато играеше на устните му, сякаш го хващаше в момент, когато се кани да се разсмее, или пък виждаше следата на последната усмивка. Караше Ейприл да се чувства нервна и нетърпелива. Искаше й се да сподели с нея шегата, но едновременно с това искаше да го залови в момент, в който не се усмихва.

— Вие сте интересна жена, мадам Воут.

— С цялото ми уважение, не мога да се съглася. Но въпреки всичко, благодаря, че ми позволи да използвам дневниците.

Ейприл се изправи и се протегна през масата.

— Къде са останалите? В апартамента имаше доста повече.

— Не толкова бързо, Аврил — Люк също се изправи и леко бутна Ейприл, за да седне отново на мястото си.

Тя седна разочаровано и скръсти ръце в скута си.

— Клиентът ми иска да ги види пръв, разбира се, откриването на дневниците е изненада за всички. Ще получавате дневниците на порции, когато клиентът ми приключи с тях. Приемате ли? Или тази уговорка ще затрудни оценяването на мебелите?

— Не, мисля, че няма — отговори Ейприл тихо и с благодарност в гласа. — Благодари от мое име, на когото е необходимо. Високо ценим готовността за сътрудничество.

По тротоара покрай масата им премина мъж с куче. Докато мъжът разговаряше по телефона, кучето приклекна, погледна предизвикателно Ейприл и се изходи. Собственикът му не спря да крещи по телефона, дръпна каишката и продължи пътя си почти без да спре.

— Merde — измърмори Ейприл под носа си.

— Не ви ли харесват кучешките изпражнения, мадам Воут? — попита Люк. — Може би Париж не е подходящият град за вас.

— По някои от тротоарите наоколо няма къде да стъпиш, всичко е покрито с лайна — оплака се Ейприл. — Ако този мъж беше в Ню Йорк и не бе почистил след кучето си, веднага щеше да се събере тълпа, която да го подгони. Париж е невероятен град, но човек почти не може да се наслаждава на гледките. Трябва да ходиш с поглед, забит в тротоара, и през цялото време да се оглеждаш за merde, в противен случай ще се залепят за големите ти американски обувки.

— Хммм. За мен е съвсем разбираемо, че хората нямат особено желание да държат в ръце димящи купчинки лайна, отделени от ръцете им единствено с тънко найлонче.

— Това с цената, която плащаш, щом искаш да имаш куче — отбеляза Ейприл.

— Като говорим за цена, кажи ми за le mari.

— За моя съпруг ли? — иронията не убягна на Ейприл, разговорът за лайна бързо се пренесе върху брака й. — Каква е връзката с цената?

Въпросът беше реторичен, Ейприл вече знаеше отговора.

— Само се будалкам — каза Люк, като се опитваше с все сили да запази сериозна физиономия. — Разкажи ми за съпруга си.

— Не съм сигурна какво да ти кажа.

— Не си сигурна? Това е съвсем обикновен въпрос, non? Най-нормален разговор между колеги.

— Ами, казва се Трой — Ейприл пое въздух и реши да се придържа към фактите. — Женени сме от седем години. Той е много умен човек и невероятен баща.

— Баща? Значи имате деца? — Люк вдигна вежди толкова високо, че за малко напълно да изчезнат от лицето му.

— Не, формално погледнато децата са негови — запъна се тя. — Но също и мои. Доведени дъщери. Тийнейджърки.

— А ти си злата мащеха — отбеляза Люк. — Харесва ми. Много ми харесва. Каза, че мъжът ти работи в сферата на финансите. Какво по-точно прави?

— Управлява инвестиционен фонд — отвърна Ейприл, после надникна в панерчето и грабна последното парче хляб. — Занимава се с крупни сделки.

— На Уолстрийт?

— Oui — каза Ейприл и се изчерви.

Уолстрийт вече не беше улицата от едно време. Някога името й означаваше пари и власт, а сега се свързваше с мошеници и шарлатани. Не че Трой наистина работеше на Уолстрийт, но Ейприл изпита нуждата да обясни, че съпругът й не се занимава с финансови пирамиди, не търгува с вътрешна информация, нито пък е обикновен труженик в областта на финансите. Той просто купуваше и продаваше компании, като използваше финансови механизми и пари в брой.

— Брат ми също е юрист — каза Люк. — Работи с корпорации и прави крупни сделки, както ти се изрази. Може би съм чувал за компанията на съпруга ти?

— Възможно е. Имаха няколко сделки във Франция, както и в останалите части на Европа — започна Ейприл, но спря, преди да направи цялостно резюме на дейността на „Станхоуп груп“.

Нямаше да се изненада, ако се окажеше, че между Люк и Трой съществува някаква връзка, но нямаше и да й е приятно да го установи.

— Брат ти сигурно е чувал името на фирмата, те са сравнително добре познати.

— Носи им се лоша слава?

— Не. Известни са. И уважавани.

— Страхотно е да си известен — отбеляза Люк и хвърли няколко банкноти на масата. — Да вървим ли? Аз ще платя сметката. Ти ще почерпиш следващия път.

— Ами, добре — премига Ейприл.

— Ще ги… — Люк посочи с глава дневниците, които се намираха под салфетката на Ейприл. — Дневниците?

— О, да! Предполагам, че семейството все още не е имало възможност да ги прочете — каза Ейприл, осъзнавайки, че трябва да му ги остави.

— Всъщност… — започна Люк и спря. — Защо не ги вземеш? Няма да ходя до Сарла през следващите няколко дни. Нямам нищо против през това време да ги задържиш при себе си. Ще уведомя клиента. Изглеждаш много съвестна. Без съмнение ще са в добри ръце.

— Oui! Ще се грижа много внимателно за тях. Цялата ми кариера се гради върху внимателните грижи. Благодаря — каза Ейприл и протегна ръка, за да се сбогува. — Отново.

Люк хвана ръката й и също както когато се видяха за първия път, я притегли към себе си.

— Благодаря ти за прекрасната среща, Аврил — каза той и любезно целуна двете й бузи, като този път целувката продължи малко по-дълго от онази в началото на деня.

Все още миришеше на цигари и парфюм, но сега се долавяше и дълбокия дъх на виното.

— Пак ще се видим.

Ейприл го наблюдаваше как се отдалечава. Всеки случаен наблюдател би решил, че го зяпа съвсем откровено. Ейприл много добре го съзнаваше и въпреки това не можеше да откъсне поглед, не можеше да попречи на чувството, което в онзи момент се прокрадваше в нея — без съмнение резултат от изпитото вино и достъпа до дневниците. Да, вероятно това бе причината. Нямаше друго приемливо обяснение, което Ейприл би могла да допусне.

[1] La jolie fille (фр.) — красивото момиче. — Б.р. ↑

Chapitre XIII

Апартаментът на Ейприл изобщо не можеше да се сравни с този на Март дьо Флориан.

И двете сгради бяха с фасади от времето на Барон Осман[1], типичния парижки външен вид с характерната височина, хоризонтални линии и извити перила на балконите, изработени от ковано желязо. Но приликата между тях свършваше тук. Докато апартаментът на Март имаше седем стаи, този на Ейприл се състоеше само от три. Жилището на Март бе толкова претъпкано с мебели и вещи, достойни за музей, че човек почти не можеше да се движи, без да се спъне в нещо. Апартаментът на Ейприл бе така оскъдно обзаведен, че тя се запита дали ще има някакъв шанс да разположи някъде едновременно и дупето, и лаптопа си. Колко жалко, помисли си, да събереш подобни евтини, неподхождащи един на друг мебели в типично жилище от епохата на Барон Осман, нищо че става дума просто за апартамент под наем.

Въпреки пълната липса на естетика в обзавеждането, Ейприл хареса апартамента още в мига, в който го видя. Харесваше й мястото, където се намира, оригиналното подово покритие от дебели дъски и това, че едната от стените на хола е с прозорци от горе до долу. Ейприл си представи как през нощта ще се облегне на прозореца с чаша вино в ръка и ще гледа светлините на града пред себе си. Апартаментът не разкриваше особен вкус в обзавеждането, но пък от него се разкриваше Париж.

След като провери пощата си (засега нямаше неотложни викове за помощ), Ейприл остави чантата и блекберито на бялата лакирана маса за хранене, макар че това беше доста гръмко название за маса, която в най-добрия случай би могла да побере най-много две чинии, или както беше в случая с Ейприл — да служи едновременно за компютърно бюро и тоалетка. Тя така или иначе не можеше да си представи повод, при който би й се наложило да постави върху нея две чинии.

Размишленията за масата и чиниите предизвикаха ново къркорене в стомаха на Ейприл, макар че първото, което би искала да изконсумира, не беше храна. Беше гладна, отново, въпреки хляба, който погълна по време на срещата с Люк, но вместо да се опита да си достави храна, тя се протегна към кожената си чанта, за да извади от нея белите ръкавици.

— О, я тихо — нареди тя на стомаха си, който все още се бунтуваше, и внимателно извади дневниците на Март от чантата.

Гладът й беше силен, но притеглянето на дневниците бе още по-силно.

Планът на Ейприл беше да подреди листовете върху плота в кухнята и да ги прочете бързо, застанала права, все още с обувките, все едно е в заведение за бързо хранене. Но изведнъж думите се премрежиха пред очите й, бяха зацапани и неразбираеми. Все едно през последния час Ейприл напълно бе изгубила познанията си по френски. Може би се дължеше на часовата разлика, а може би на факта, че единственото, което бе погълнала през последните два дни беше вино, хляб и големи парчета масло.

— Храна — каза Ейприл сама на себе си и усети как ужасната мигрена започва да обхваща главата й. — Имам нужда от храна.

Замаяна и неспособна да събере сили да излезе от апартамента, Ейприл започна да търси в чантата си пакетчето кашу, което бе взела от самолета. Телефонът й извибрира отдолу.

— По дяволите! — измърмори тя. — Няма ли малко почивка?! Ало, Ейприл Воут на телефона.

Изрита и двете си обувки и продължи да рови още по-дълбоко в чантата.

— Аз съм. Защо не поглеждаш номера, преди да вдигнеш телефона? Никога не го правиш! Опитай поне веднъж в живота си!

— О, Бърди, здравей! Съжалявам. В момента съм затънала в едно проучване — Ейприл откри две малки шоколадчета от самолета, които се бяха залепили на гърба на четката й за коса. — Какво става?

— Току-що ти изпратих няколко файла. Трябва да ги прегледаш възможно най-бързо — каза Бърди. — По план се очаква от офиса да излизат по двайсет и пет партиди всеки ден, а ние сме… как да кажа… доста изостанали.

— Да, добре. Ще ги прочета веднага. Първо трябва да свърша някои други неща. След това веднага ще се заема с тях.

Ейприл отчупи парче шоколад от четката и го пъхна в устата си, беше прекалено гладна, за да изпитва неудобство от кулинарните си преживявания в Париж.

— Нахвърлях описанията — каза Бърди. — Мисля, че се получиха много добре, ако мога да си позволя самооценка. Питър има нужда от официалното ти одобрение. Освен това провери номера три, четиридесет и шест и двеста и дванайсет. Някои от бележките ти се разчитаха доста трудно, а някои от описанията не съответстваха на времевия период. Между другото, почеркът ти е отвратителен.

— Всички така казват. Ще ги прегледам. Благодаря, че подготви описанията. Сигурна съм, че си се справила отлично.

Бърди винаги се справяше отлично. Понякога Ейприл се питаше дали не трябва тя да работи за Бърди вместо обратното. Но разбира се, всеки, който водеше неясни, нечетливи бележки и забравяше да се храни би бил ужасен асистент.

— Винаги мога да ги изпратя на Питър — продължи Бърди, — ако си прекалено заета с апартамента.

— Не, няма нужда. С удоволствие ще ги прегледам.

Това, че ще ги прегледа с удоволствие, беше самата истина, тъй като Бърди винаги вършеше работата си блестящо. Обикновено след презокеанско пътуване със самолет, липса на храна и две чаши вино Ейприл не би била настроена поетично на тема скринове, но Бърди беше свършила тежката работа и сега на Ейприл й оставаше само да коригира граматиката тук-там и да прегледа фактическите подробности. Нямаше да е проблем да пооправи някоя и друга цифра.

— Можеш ли да ми ги пратиш до края на работния ден? — попита Бърди. — Нюйоркско време?

— Мисля, че няма да има проблем.

— Чудесно. Благодаря ти.

Ейприл чу някакъв шум от влачене и удар, последван от неизбежния изблик на ругатни.

— Дявол да го вземе!

— Добре ли си, Бърди?

— По дяволите, блъснах си пръста на крака!

— Наистина трябва да си по-внимателна — посъветва я Ейприл и се прозя. — Караш ме да се тревожа.

Бърди беше олицетворение на понятието „трудова злополука“. Непрекъснато удряше коленете си, притискаше пръстите си или защипваше шала си с телбод. От друга страна, мислеше си Ейприл, когато човек е не по-висок от метър и петдесет и се движи като колибри[2] (прякорът й съвсем не бе случаен), не е никак трудно да се забърка в неприятности. Лесно може да се блъсне в предното стъкло на някоя кола или да се заплете между клоните на дървото.

— Защото всичко тук е подредено така — възнегодува Бърди, — че всеки момент може да стане някакъв инцидент.

— Да. Така е.

Тъй като шоколадът от чантата изобщо не я задоволи, Ейприл отиде в кухнята с надеждата, че някой от предишните наематели е оставил нещичко — парче стар хляб, отворен буркан с маслини, би се задоволила с всичко, което намери.

— Може би ако се движиш с малко по-разумна скорост — каза Ейприл и отвори вратата на шкафа, — няма да имаш причина да се притесняваш от сметките за химическото, от прекалената употреба на превързочни материали и от това, че когато облечеш блузка без ръкави, изглеждаш като че ли някой те е бил.

— Това е цената, която плащам за своята ефективност, мадам.

— Не съм сигурна, че застрахователят ни би се съгласил с теб — отбеляза Ейприл. — Има ли друго?

— Не.

— Добре, тогава. Ще говоря с…

— Чакай малко, Ейприл. Само две думи — започна Бърди и въздъхна. — И така. Ами. Нали знаеш майката на Даниел? Тя е член на борда на Колумбийския онкологичен център.

— Много се радвам за свекърва ти, Бърди…

— Не ми е свекърва. Поне все още не е. Но… Ами… двамата с Даниел отидохме с тях на галавечерята онази вечер.

Ейприл затвори очи. Твърде вероятно беше да не издържи и да се строполи на земята. Кой би я открил тогава? Можеше да лежи на пода дни наред, преди някой да се сети, че я няма.

— И си видяла Трой — Ейприл завърши изречението, за да не се налага Бърди да го прави. — Не ми спомена да те е срещал, но вече ми разказа всичко, случило се по време на вечерята. Абсолютно всичко. Знам, че Сузана е отворила голямата си уста и хората са започнали да приказват. Знам, че и онази е била там. Затова да не говорим повече.

— Добре. Както пожелаеш — Бърди прозвуча малко рязко, явно беше обидена. — Не се опитвам да те ядосвам.

— Знам. Дори не съм ядосана. Честна дума, просто ми омръзна да го обсъждам. Омръзна ми да мисля за това. Знам, че се опитваш да ми помогнеш и да ме подкрепиш, и го оценявам — Ейприл беше затворила очи, докато говореше. — Мисля, че поне докато съм тук в Париж… Не бих искала да научавам нищо повече, освен ако не е нещо, върху което бих могла да изградя наново брака си. Каквото и да разбера сега, то няма да промени нещата, които вече са се случили. Трябва да взема решение как да продължа.

Ейприл изобщо не трябваше да й казва. Но пред Бърди е лесно да се разкриеш. Тя предразполага към емоционални връзки. Вярно, Ейприл не бе възнамерявала да става толкова близка с асистентката си, но и не бе възнамерявала да се озове в конферентната зала на четвъртия етаж и да разказва за изневярата на съпруга си през хълцане, плач и сополи.

— Разбрах — каза Бърди. — Съжалявам.

— Моля те, не е необходимо да се извиняваш.

— Добре. Така да бъде.

Ейприл отново отвори очи. Обърна се обратно към плота. И тогава я видя, стоеше на светлосините плочки до кафе машината — бутилка вино с плик, подпрян на нея.

— Боже господи! — Ейприл грабна бутилката и я притисна до гърдите си. — Собствениците на апартамента са ми оставили бутилка вино. И бележка. Бележка върху ленена хартия!

— Ленена?! Защо не ми каза по-рано. Звучи много вълнуващо!

Сарказмът на Бърди не отстъпваше на непохватността й.

Ейприл отвори плика. Направи й впечатление странният завъртян почерк. Хвърли бърз поглед на бележката и вниманието й се спря само върху ключовите думи. Bonjour. Opéra. Métro. Fermez la porte. И тогава забеляза най-важното от всички изречения — fromage dans le réfrigérateur.

Сирене в хладилника.

— Трябва да затварям — каза Ейприл. — Спешен случай.

— Нали ще получа копието от каталога още тази вечер?

— Oui. Довиждане, Бърди. Ще ти се обадя по-късно.

И Ейприл затвори телефона.

Внимателно, почти благоговейно, прекоси кухнята, като все още притискаше бутилката вино до гърдите си. Отвори вратата на хладилника от неръждаема стомана. Макар големината му да бе едва наполовина в сравнение с най-обикновения американски хладилник, вътре имаше всичко, от което Ейприл се нуждаеше, но най-вече страхотен избор от fromage, да не говорим за гъшия пастет и други подобни деликатеси, каквито не бе опитвала, откакто напусна този град. Щедростта на непознатите й хазяи почти я накара да се разплаче. Или пък беше от нивото на кръвната й захар?

С изискаността на мечка гризли Ейприл отчупи парче твърдо овче сирене, стисна бутилката под мишница и се върна обратно в хола. Все още с ръкавици на ръцете, тя грабна дневниците от масата. После се сети и се върна да вземе тирбушон и чаша за вино, макар че последната не бе особено необходима.

Стигна до спалнята и едва не се спъна в куфара. Трябваше да разопакова багажа си и обикновено това беше първото, което правеше, когато пристигнеше някъде. Но от едната страна стоеше разопаковането на багажа, а от другата — вино, сирене и Март. Организационната работа можеше да почака.

Все още облечена с панталоните на тънко райе и блузка, за която предполагаше, че е повече полиестер, отколкото коприна, както пишеше на етикета, Ейприл се мушна в предварително оправеното легло, отвори бутилката и започна да чете.

[1] Жорж Йожен Осман (Georges Eugene Haussmann), известен като Барон Осман — префект на Париж между 1853 и 1869 г. Съвременният вид на града се дължи именно на драстичните архитектурни промени, които въвежда Осман. — Б.р. ↑

[2] На английски думата за колибри с hummingbird, откъдето идва и прякорът Бърди. — Б.пр. ↑

Chapitre XIV

Париж, 5 май 1891 г.

Минаха почти две седмици от знаменитото бракосъчетание на Jeanne au pain sec, но хората все още не могат да спрат да обсъждат събитието.

Носачите стоварват вестниците по ъглите на улиците всяка сутрин и аз просто не мога да ги подмина. Вместо това спирам и вадя ножа от джоба в подгъва на роклята си. Когато никой не ме наблюдава и не ми обръща внимание, прерязвам канапа и вземам най-горния вестник. Скривам го под палтото си и бързо се прибирам в хотела, за да прочета за най-новите съкровища на Жан.

След цели четиринадесет дни, шумотевицата би трябвало да е отминала. И въпреки това всяка сутрин се появява поредният списък със сватбени подаръци, подарени на Жан Доде, по баща Юго. Като че ли всеки французин е готов да пропилее спестяванията, които е правил цял живот, за да купи на новото семейство ужасно скъп и непрактичен сватбен дар. Мълвата гласи, че Жан е наела четирима души, чиято единствена задача е да разопаковат подаръците. Явно, за да се разгледат всичките, няма да стигне цял един човешки живот.

Колко ми се иска и аз да бях заобиколена с хора, които непрекъснато ми правят подаръци. Това щеше да реши всичките ми проблеми. Нищожната сума, която откраднах от Sœur Marie почти привърши. Бях много пестелива, макар това да означаваше, че трябва да отседна в този неприятен hôtel des femmes, от който пиша и в момента. Монмартър не е място за млади момичета, израснали в манастир. Кабарета! Разврат! Беззаконие! Участвах в подобно нещо само веднъж или дваж.

При непрекъснато топящите се средства хотелът вече се превърна от компромис в лукс. Поне времето се затопля и това отвратително място вече не е чак толкова отвратително. Водата в умивалника спря да замръзва. Вече не спя с всичките си дрехи, натрупани върху мен. Това беше единственото място, където можех да си позволя да отседна преди три месеца, когато дойдох в този град. Сега вече не мога да си позволя и него.

Някои от момичетата, които живеят в същия hôtel, работят в близките текстилни фабрики. Отдавна се опитват да намерят работа и на мен. За съжаление, надниците са ниски, а глобите — високи. Ръцете на момичетата кървят, кожата на лицето им е груба, а венците — подути от химикалите. Двайсетгодишните изглеждат така, все едно са на четиридесет. А онези на трийсет изглеждат на крачка от смъртта.

Едно от момичетата изкарва пари, като пренася материали от мелниците до фабриките. Въпреки че това е по-добър вариант от работа в самата фабрика, тя все повече заприличва на муле, каквото е всъщност. Когато се изкушавам да се захвана с подобна работа, си задавам въпроса какво притежаваме ние, жените, освен външния вид. И чара си, разбира се, но е много трудно да очароваш някого, след като си изкарала дванайсетчасова смяна.

В хотела има и много от les filles soumises, които работят на улица „Пелетие“. Казват, че парите се печелят лесно, когато продаваш плът срещу монети. Разбира се, че се печелят лесно! Плащат им съвсем нищожни суми. Мъжете харчат повече за пиене!

Макар че този избор от възможности ми се струва абсолютно неприемлив, ще излъжа, ако кажа, че не съм се замисляла върху всяка една от тях. В крайна сметка парите са твърде малко, а страданието прекалено голямо. Но съвсем скоро ще се наложи да страдам и аз. Ако само се бях насилила да започна работа във фабриката или в maison de tolérance[1], в момента нямаше да съм в това окаяно финансово положение.

Имам една седмица, за да измисля някакво решение, една седмица, ако ям съвсем малко и флиртувам с управителя на хотела. Той прилича повече на гном, отколкото на мъж, но вече съм се научила да гледам на другата страна. Може би ще ми позволи да закъснея няколко дни с наема, ако подбера правилните думи. Управителят е по-снизходителен, когато някой го кара да се чувства важен. Предполагам, че повечето хора са такива.

Сега ще затворя този дневник и ще се опитам да открия други начини да се погрижа за финансите си, докато се появи нещо, което да ме измъкне от тази бъркотия. Дойдох в Париж за по-добър живот и съм твърдо решена да го получа!

[1] Френски термин, с който са известни легалните публични домове. — Б.р. ↑

Chapitre XV

Париж, 12 май 1891 г.

Jeanne au pain sec! Ma chérie, в крайна сметка ти все пак ми помогна!

Последните няколко дни бяха убийствени, направо убийствени. Облаците, небето, въздухът, всички те ме потискаха толкова силно, че едва успявах да поема дъх. Пресмятането беше започнало, наближаваха последните ми дни като парижанка.

За да влоши положението още повече, управителят на хотела изчезна от града, тръгнал, както се твърди, на някакво скандално пътешествие. Остави работата на дъртата си майка. Може и да му е жена. И в двата случая, за разлика от него, тя отказва да приеме частично заплащане под формата на премигване с очи и флирт.

— Ако не платиш седмичния си наем в следващите осем часа — заплаши ме тя, — ще те изхвърля на улицата. Има много други, които чакат за твоята стая.

Не беше празна заплаха. Въпреки отвратителната мръсотия, в която тънеше това място, много хора отчаяно търсеха стая. Когато Бланш бе победена от туберкулозата, две момичета буквално се сбиха за стаята й, и то още преди съдебният лекар да изнесе тялото й оттам.

— Осем часа? — гласът ми прозвуча като на жаба. — Не е ли възможно да…

— Осем часа! — изпищя тя и оголи сиво-кафявите си зъби.

Кимнах, обърнах се и се затътрих надолу по стълбите.

Тръгнах по булеварда и запреглъщах сълзите си. Sœur Marie ми беше казала никога да не плача. Това издавало слабост. Няма нищо по-лошо от слабостта.

Вървях. И вървях. Слънцето ме заливаше с лъчи. Нямах подходящи дрехи за това време, както и за този град. Целият ми гардероб бе предназначен за живота във влажния, усоен манастир, а не за парижките улици през пролетта.

Когато слънцето стана още по-силно и кафенетата на открито се изпълниха с цигарен дим и щастие, потта започна да се стича по челото и врата ми. Ако се погледнех в някоя витрина, нещо, което не смеех да направя, без съмнение щях да видя, че лицето ми е зачервено и лъснало. Хората ме поглеждаха подозрително. Отдръпваха се встрани, за да ме избегнат. Един колоездач за малко да ме събори на земята, предполагам, че го направи нарочно. Спрях на ъгъла, за да се опитам да дойда на себе си.

Понякога най-доброто нещо, което можеш да направиш, е да спреш и да си поемеш дъх.

Облегнах се на парапета на едно кафене и отпуснах глава на гърдите си. Градината на кафенето беше пълна с мъже, които пушеха, пиеха и си разказваха истории за кабаретата, танцьорките на канкан и пантомимичните спектакли. Кабарета, помислих си аз. Може да се науча да танцувам канкан. Това би било по-добре, отколкото да работя във фабрика или да си отварям краката за жълти стотинки.

В този момент паниката и самосъжалението, които ме бяха обзели, постепенно започнаха да изчезват. Вдигнах глава и тогава го видях — истинско знамение, един афиш в цветовете на залеза, залепен на витрината на кафенето. Жената от афиша ми се усмихна. Беше повдигнала жълтата си пола и под нея се виждаше горната част на гладките й закръглени бедра. От косата й стърчеше перо. Беше красива, направо величествена.

На афиша пишеше Folies Bergères. Най-известното кабаре в града. Дори аз, момиче, израсло в манастир, бях чувала за него. Има и по-лоши начини да изкараш пари, помислих си. Много по-лоши.

Откъснах афиша от стъклото и веднага се отправих към залата, която се намира под Монмартър, в девети район. Когато най-после стигнах до „Рише“ 32, краката ме боляха, но не загубих нито миг да се оправя. Ако бях изчакала, със сигурност щях да променя решението си.

Когато влязох в залата, усетих около мен да се движат десетки тела, всички се подготвяха за вечерните празненства. Една жена с гъвкаво тяло висеше от тавана, докато сменяше крушката на един от полилеите. Нисък мъж с дълъг нос се опитваше да примами един слон да мине през вратата. Видях три дами, облечени като мъже, двама акробати и седем папагала, които се стрелкаха над разпоредителките. Беше като в истински цирк, а представлението дори не бе започнало.

— Извинете — обърнах се към първия човек, който забеляза присъствието ми, — мога ли да разговарям с шефа?

Той изсумтя, посочи с глава към бара, след което веднага се зае с работата си.

До бара стоеше мъж, висок над метър и осемдесет, с черна накъдрена коса и черна накъдрена брада. Носеше пръстен на всеки пръст и дълго до земята червено кадифено палто, подплатено с кожа. Този няма да е по деликатностите, помислих си. Както всичко останало на това място и той беше истинско зрелище.

— Bonjour — поздравих аз и застанах до него.

Все още ми беше топло и се потях. Гледката на палтото му не помагаше. Имах чувството, че аз самата съм обвита в кожи.

— Бих искала да получа работа като танцьорка на канкан във вашето заведение.

Очаквах да ме огледа и да прецени физиката ми, може би дори да ме помоли да вдигна полата си, нещо, което бях напълно готова да направя. Вместо това в отговор на запитването ми той се изсмя. Всъщност по-скоро се изкикоти. Бузите ми пламнаха. Не мислех, че е възможно човек да се почувства неудобно в кабаре.

— Съжалявам, мадмоазел — каза той. — Това е място за професионалисти. Във „Фоли Бержер“ не допускаме filles soumises.

— Filles soumises?

В ушите ми проехтя гласът на Sœur Marie. Трябва да мислиш, преди да говориш, Март. Винаги си задавай въпроса дали няма по-любезен начин да изразиш чувствата си. За съжаление, вече не бях в царството на Sœur Marie и „Фоли Бержер“ не беше манастир.

— Félicitations, Monsieur! — възкликнах аз и най-неискрената усмивка се разля по лицето ми. — Наистина поздравления! Досега никой не ме е наричал покорна проститутка. Поне не в лицето ми.

— Ти си тази, която търси работа — заяви той със самодоволна усмивка.

— Ако държите да узнаете истината, бях отгледана от монахини, така че изобщо не съм такава. Но разбирам объркването ви. Тъй като толкова много сте привикнали да виждате пред себе си проститутки, сигурно ви е трудно да различите една почтена жена от file soumise. Колко жалко за вас!

— Мадмоазел, никак не е препоръчително да говорите така нахално, когато се опитвате да си намерите работа — каза той, сключи вежди и едновременно с това по устните му заигра лека усмивка. — Как казахте е името ви?

— Нищо не съм казала. Но името ми е Март — отвърнах аз.

— Март? Само Март? Нямате ли фамилия?

Както всяко друго сираче и аз нямах фамилно име. Знаех, че трябва да измисля нещо привлекателно, име със замах. Помислих си за останалите grisettes от хотела и техните псевдоними. Момичетата добавяха „дьо“ пред странните имена, които си измисляха. Тази малка частица придава на жената по-голямо съдържание, казваха те, създава й история, „Дьо“ означава, че идваш отнякъде, вместо както повечето от нас, да си отникъде.

— Дьо Флориан — казах аз. — Март дьо Флориан.

— Радвам се да се запозная с вас, мадмоазел дьо Флориан. Отнасям се с уважение към вашето запитване, но това е престижно заведение, а не място за ококорени селяни, които се влачат тук от провинцията.

— По-схватлива съм, отколкото си мислите — заявих аз.

— Не се и съмнявам. Работата е в това, мадмоазел дьо Флориан, че моите момичета са опитни танцьорки и изпълнителки — каза той и посочи афиша на стената, същия афиш, който в момента стисках в ръката си. — Тези момичета имат кариера. Имената им могат да се използват за реклама, защото тези имена привличат тълпата. Вие, мила моя, притежавате големия плюс на красотата, но големият ви минус е, че ви липсва име.

— Ако ми позволите да танцувам — настоях аз, — ще видите, че и около мен ще се събере тълпа.

Той поклати глава.

— Съжалявам, но не мога да допусна подобно нещо. Няма да бъде справедливо.

— Справедливо ли? — озадачих се аз. — Нека да ви кажа нещо за справедливостта.

Изведнъж пред погледа ми попадна един огромен часовник от месинг, който висеше на отсрещната стена. Минутите се нижеха една след друга. До вечерта щяха да ме изхвърлят от хотела.

— Трябва да ми помогнете — настоях аз. — Нямам къде другаде да отида.

В този момент до нас се приближи една жена. Висока, с коса с цвят на череша и облечена в най-красивата рокля, която бях виждала отблизо. Бюстието беше изработено от най-плътния и най-фин черен сатен и се затваряше отпред с повече от дузина копчета. В деколтето й бяха затъкнати божури. Зад нея се носеше широката й сива пола.

— Bonjour, Жерар — поздрави тя и остави чантата си на бара, извади цигара и я запали от една от горящите свещи. — Добре ли мина миналата вечер?

— Страхотно.

— Виждам, че мосю Слон е неотзивчив както винаги — отбеляза тя и изпусна плътна струя дим към мен.

Опитах се да не премигвам.

— А тя коя е?

— Това е Март дьо Флориан. Мадмоазел дьо Флориан, да ви запозная с Емили.

— Това новата барманка ли е? — осведоми се тя. — Най-после се вслуша в молбите ми! Не можеш да държиш кабаре само с танцьорки.

— О, не — възрази той, — тя просто…

— Да! — извиках аз, преди да се замисля. — Аз съм новата барманка!

— Моля? — възкликна Жерар и очите му щяха да изхвръкнат.

— Много се радвам да се запозная с вас — казах аз и протегнах ръка на Емили, а в това време Жерар се мръщеше някъде зад лявото ми рамо.

— Слава богу! — каза Емили и загаси цигарата си в един от високите столове. — Тук има доста работа. И ти много ще ни помогнеш. Кога можеш да започнеш?

— Веднага, разбира се! — хвърлих шумно чантата си на бара до тази на Емили. — Бих искала да помоля за малка предплата.

— Предплата ли? Мадмоазел, ако искате да сте барманка, трябва да носите униформа — заяви Жерар и посочи към Емили. — А ако искате да носите униформа, трябва да оставите депозит от петдесет франка.

— Петдесет франка? — задавих се, нямах дори пет франка, с които да платя на дъртата хазяйка. — Това подлежи ли на обсъждане?

Емили се разхили.

— В никакъв случай — изръмжа Жерар.

— Е, тогава няма как да стане — заявих аз.

Свършено беше с мен. Трябваше да избирам между бардаците и гипсовите мини.

Изведнъж на няколко маси от нас избухна кавга. Един мъж искаше да почисти, а някакъв клиент се опитваше да го прогони с бастуна си. Веднага познах нападателя. Пълният, потен мъж, познат на целия град.

— Това да не е…? — започнах аз.

— Да, Жорж Юго — отвърна Емили. — Позволяваме му да остава през деня. Наистина няма къде другаде да отиде. Тук е по-безопасно за него.

— И за цял Париж е по-безопасно да е тук — измърмори Жерар. — Денят му не може да завърши, ако не предизвика поне трима души на дуел.

До краката на мосю Юго стояха няколко пакета, поне седем или осем. Не можех да откъсна очи от тях. Зяпах ги. Направо се бях втренчила в тях.

Това не убягна от вниманието на Емили.

— Без съмнение това са подаръци за сестра му. La princesse. — каза тя и вдигна поглед нагоре. — Не може да направи и крачка, без някой да му пъхне подарък в ръцете.

— Сватбени подаръци — въздъхнах аз. — За Жан!

В съзнанието ми се върна споменът за сватбената процесия на мадам Доде, сетих се как стоях на улицата, спомних си безпризорното момиче до мен и тълпата, която ме блъскаше отзад. Тогава си помислих, че ако успея да са докопам само до един-два подаръка, всичките ми проблеми ще бъдат решени.

— Жерар, нали така се казвате? — започнах аз и се обърнах към мъжа с червеното палто. — Ще ви платя ужасната рокля, но моля, първо ми позволете да започна работа. Апартаментът ми се намира далеч оттук, а аз бих искала да започна веднага.

Той прояви неохота, което не беше учудващо, като се има предвид, че вече бе разбрал, че нямам пари.

— О, я се отпусни, Жерар — намеси се Емили. — Ще разведа новото момиче наоколо. Има една рокля, останала от последната жена. Приблизително еднакви са на ръст. Март, ела с мен отзад. Хайде! Толкова се радвам, че си тук.

Емили така и не даде възможност на шефа си да каже „не“.

И по този начин, мило дневниче, започнах работа във „Фоли Бержер“. Не като танцьорка на канкан, а като барманка. Денят обаче не свърши, когато напуснах „Рише“ 32. Всъщност той още продължава. Сега седя на леглото в хотела, който вече мога да си позволя, а братът на Жан Юго хърка до мен.

Не е това, което си мислиш!

Раздвижва се. Както се казва, следва продължение…

Chapitre XVI

Ако не бяха ранният изгрев и оскъдно затъмнените прозорци, Ейприл можеше да пропусне целия следващ работен ден.

Когато слънцето огря право в лицето й, тя скочи и седна в леглото. Беше напълно дезориентирана, главата й беше пълна с танцьорки на канкан и слонове. Очакваше едва ли не някой пълен потен мъж да хърка до нея. Трябваха й няколко минути, за да си спомни как се казва и в коя държава се намира. Беше готова да обвини часовата разлика, но вината бе по-скоро в хубавото бургундско вино и солидната доза от дневника на Март, които бе погълнала.

Ейприл изпъшка и преметна крака, за да се изправи, но веднага се отдръпна, когато стъпалата й допряха хладния дъсчен под. Стомахът й изкъркори отново, а може и изобщо да не беше спирал. Хвърли един поглед към огледалото и пред нея се разкриха разрошена коса, зъби с червеникав оттенък и смачкани дрехи, които бе облякла преди два дни, когато все още се намираше на друг континент.

„Ще поработя малко вкъщи“ — започна да пише на Оливие, докато се събличаше. „Вкъщи“. Беше странно да нарече така мястото, на което бе пристигнала едва преди няколко часа. И въпреки това тук се чувстваше повече у дома си, отколкото в жилището в Манхатън, на чийто нотариален акт бе изписано нейното име. „Ще дойда в апартамента по-късно, между девет и десет часа“.

Ейприл хвърли телефона на тоалетката и се мушна под душа, ако това нещо изобщо можеше да се нарече душ. Банята в съблекалните на гимназията беше по-просторна, да не говорим, че налягането на водата бе значително по-силно. Душкабината беше тясна, крановете се завъртаха само ако приложиш сила, а от металния чучур, който висеше над главата й, едва се процеждаха капки хладка вода. Ейприл се завъртя в безуспешен опит да намокри цялото си тяло. Обикновено всички исторически сгради имаха проблем с баните, но тук ситуацията беше отчайваща. Може би преди сто години Жан Юго е разполагала с по-удобна баня от тази. Но разбира се, тя е била Жан Юго. Jeanne au pain sec би могла да поиска ролята на душ да се изпълнява от слон и градът веднага би уредил двайсет и пет слона да влязат с бодра крачка през вратата й.

Ейприл се замисли за Жан Юго. Каква беше нейната истинска история? Или по-скоро каква беше връзката между Жан и Март?

Странна беше тази вековна мания по известните личности и техните наследници. Юго, Кенеди, Уиндзор — нищо не се бе променило особено, освен начина, по който медиите ги отразяваха. Бащата на Ейприл ги наричаше „клуб на късметлийската сперма“ и наистина самата Жан Юго не бе постигнала нищо забележително, освен че се бе родила в известно семейство. Въпреки негодуванието на Март, това не беше особена новина. Дори Исус Христос е имал нужда от вярата на тълпата за цялата тази работа с божия син.

Ейприл не беше особена поклонничка на поп културата. Имената на знаменитостите почти не й правеха впечатление. Но когато ставаше дума за Виктор Юго? Ейприл бе готова да застане до Март, да се подреди редом до всички улични хлапета само за да зърне сватбената процесия на Юго-Доде. Според Трой тя беше вманиачена на тема театър, но името Виктор Юго така или иначе означаваше много за Ейприл. Без знанието на Юго, на някого от семейството или от познатите му той се бе превърнал в част от миналото на самата Ейприл (макар нейният произход да бе далеч по-скромен).

Адаптацията на известния роман на Юго „Клетниците“ беше първият бродуейски спектакъл, който Ейприл бе гледала, макар че го гледа в Лос Анджелис, а не на Бродуей. Отиде там една неделя заедно с баща си, две седмици след като бе навършила петнайсет години. Двете дами, които седяха до тях, весело се разкудкудякаха с широки усмивки, когато видяха, че бащата и дъщерята са излезли заедно. Какъв мил баща. Каква прекрасна млада дама. В интерес на истината баща й наистина беше мил. А Ейприл, ако не прекрасна, поне не бе така ужасна, както можеше да е една тийнейджърка.

Но това, което тези „неразделни дружки“, както ги бе нарекъл баща й, не бяха разбрали, бе, че само преди няколко часа бащата на Ейприл, този мил мъж с шкембенце, който се смееше тихичко до нея, се беше предал. Само докато мигне, или поне така й се стори на Ейприл, заболяването на майка й се бе оказало по-силно от способността на баща й да се грижи за нея. По някое време в ранните сутрешни часове Сандра Потър беше преместена от дома си в един хоспис, който се намираше наблизо. Когато Ейприл се събуди, майка й вече я нямаше, а на нейно място имаше два билета за „Клетниците“, любимия й мюзикъл.

— Майка ти е много болна — беше казал баща й.

Тогава за първи и последен път спомена за болестта й, по-късно използваше думи като „удобства“, „по-лесно“ и „за нейно добро“, но никога повече не спомена думата „болна“. Ейприл трябваше да научи истинската история от брат си. А брат й се сдоби с информацията след упорито преследване на лекарите.

Този ден обаче Ейприл не зададе нито един въпрос. Не пожела да узнае нищо. Вместо това сви рамене, извади от дъното на гардероба на майка си чифт официални бели обувки с не много високи токчета и се съсредоточи върху това коя фланелка на „Клетниците“ да си купи. Широка или вталена? Дали развяващата се коса на момичето нямаше да привлича твърде голямо внимание върху плоския гръден кош на Ейприл? В крайна сметка избра сива фланелка, размер XL, макар самата тя да бе размер XS.

Накрая Ейприл остави фланелката, както си беше още в плика, на пода под седалката си. Не очакваше да хареса представлението и гледаше на цялото излизане като на начин да достави удоволствие на баща си вместо обратното. Но когато прожекторите осветиха сцената, революционерите започнаха битката и Валжан и Фантин запяха, Ейприл бе омагьосана. Не се смяташе за ревла, но очите й бяха насълзени почти през цялото представление. Едва когато порасна осъзна, че сълзите най-вероятно са били свързани не толкова с пиесата, колкото със събитията същата сутрин.

На следващия ден баща й се върна в Лос Анджелис, за да вземе забравената фланелка. Това бе последното, което направи за децата си, като изключим факта, че ги караше до болницата и до църквата. След като майката на Ейприл напусна дома им, цялото му внимание се насочи към нея. Единственото, върху което можеше да се съсредоточи, бе постепенното трагично влошаване на състоянието й. Погледнато назад, поведението му беше изключително мило. Но по онова време изглеждаше ужасно несправедливо. И докато баща й беше в болницата, за да се грижи за майка й, или ходеше на църква, или вършеше каквото там вършеше, за да плаща сметките, Ейприл непрекъснато въртеше саундтрака на „Клетниците“, който гърмеше из цялата къща през по-голямата част от времето, докато беше будна. Въпреки че пречеше на брат й, музиката пренасяше Ейприл в друг свят и което бе по-важното — давеше грохота на тишината, която бе останала след майка й. Само след седмица всички съседски кучета можеха да излаят „Чувате ли как хората пеят?“

След като привърши с опитите да изплакне шампоана от косата си, Ейприл тихо изтананика няколко реда от „Господарят на къщата“. Едва когато стигна до думите „бъбрек от кон, дроб от котка/да напълним наденицата, с каквото можем“, Ейприл осъзна, че очите й са се налели със сълзи. Как бе възможно да се е отдалечила толкова много от дома си и изведнъж да го почувства по-близо от всякога? Също както Март и Ейприл обвини за това Жан Юго.

След като най-после успя да се отърве от мръсотията на самолета и от праха от затворения апартамент, грабна от закачалката една хавлия с големината на кухненска кърпа. Погледна телефона си. Нямаше съобщения. Не че от Трой се очакваше да се обади, но Ейприл нямаше да има нищо против, ако го бе направил. Докато се бършеше и се чудеше какво да облече за деня, за да не прилича на американка, погледна към телефона си тридесет и седем — тридесет и осем пъти. Мълчанието му проглушаваше ушите й.

Обу дънки, тънък пуловер и сложи един шал от „Хермес“, който бе купила с малкото пари, които печелеше навремето като куратор на музея. Тогава прецени, че трябва да гледа на шала като на инвестиция. Нещо подобно на барманската рокля на Март. Макар, разбира се, Ейприл да не бе заплашена да изгуби дома си, или поне не и тогава, когато купи шала.

Въздухът навън бе хладен. Мъглата се стелеше ниско и небето изглеждаше тъмносиньо. Тъй като все още бе относително рано, улиците бяха почти празни, като изключим известен брой доставчици, уличните чистачи и няколко купонджии, които се прибираха вкъщи след прекараната навън нощ. Този район не бе населен от амбициозни бизнесмени, което караше Ейприл още повече да го харесва.

След като поздрави няколко улични метачи с ентусиазъм, за който Люк Тебо би казал, че е типично американски, Ейприл пресече улицата и влезе в пекарната. Звънчето над главата й иззвъня. Макар миризмата вътре да бе така упойваща, че би накарала и най-капризният парижанин да прояви нерешителност, Ейприл много добре знаеше какво иска. Пристъпи на пръсти към витрината.

Bonjour les chouquettes, липсвахте ми.

Шукети[1]. Идеалните сладкиши. Пухкави и леки. Правеха ги в две разновидности — посипани със захар на кристали или с шоколадови пръчици. Ейприл избра sucre perlé. Щом си в Париж, няма да е лошо храната ти да блести.

След като си купи цяла дузина и няколко пъти весело спомена, че вкъщи я чака голямо семейство, Ейприл поръча и кафе за навън. Когато отвори чантата си, за да заплати покупката, не можа да се въздържи и още веднъж погледна към телефона. Нямаше нови съобщения.

Заредена със захар и кофеин за утеха, Ейприл се върна обратно в апартамента, където прецени, че има достатъчно време, за да се натъпче с шест или седем шукети, докато се занимаваше с малко „проучване“. Беше казала на Оливие, че възнамерява да поработи вкъщи, а дневниците на Март формално можеха да се квалифицират като „работа“. Освен това Ейприл не бързаше да ги показва на парижките си колеги. Тези документи бяха истинска находка и Ейприл все още не искаше да отговаря на въпроси като тези как ги е получила, кога ги е получила и защо най-неочаквано адвокатът бе решил, че трябва да се свърже с нея. Изведнъж цялото това положение й се стори твърде несигурно, прекалено деликатно, имаше чувството, че само една погрешна стъпка е в състояние да разруши всичко.

[1] Дребни тестени сладкиши, подобни на еклери. — Б.р. ↑

Chapitre XVII

Париж, 13 май 1891 г.

Доведох Жорж Юго — заедно с всичките му пакети — в апартамента си. О, да, наистина го направих! Той току-що си тръгна. Няма причина за тревога, единствените пакети, до които се докоснах, бяха тези обвити в хартия. Mon Dieu!

Много пъти съм чувала Еме, моята мила съседка от хотела, да обяснява какъв е ефектът на пиенето върху мъжете. Макар да не мога да говоря от собствен опит, според нея алкохолът има омекотяващ ефект. Очевидно, когато някои мъже се напият, единственият начин да осъществят акта е да завържат члена си за обувалка и да го плъзнат като крак в обувка! Еме го оприличи на мокър чорап. Обуването вече никога няма да е същото. Всичко това звучи наистина ужасно.

Това, което младата Еме не ми каза, но аз така или иначе го знаех, е, че пиенето кара хората да забравят. Макар да не ми се е налагало да се справям с пияни и омекнали мъже, манастирът, в който израснах, беше известен с виното, което произвеждаше, и Sœur Marie не се притесняваше да си пийва. Разговаряли сме в продължение на часове и после се оказваше, че тя не помни нищо.

— Какво прави снощи, Март? Цялата вечер не те видях — питаше ме на сутринта. Въпреки че в продължение на три часа ме бе угощавала с истории от времето, когато е била млада (невинаги е била Христова невеста) и често се налагаше да й помагам да се преоблече и да си легне. Веднъж или два пъти дори трябваше да й помогна да отиде до тоалетната!

Затова, когато Жорж Юго ме придружи до стаята с надеждата, че ще изживее незабравимо удоволствие, веднага разбрах, че единственото, което трябва да направя, бе да му кажа какво се е случило. Не беше необходимо нищо да се случва в действителност. Докато се върнем в хотела, той беше пиян като кирка и много скоро щеше да заспи. За да ускоря този процес, дадох на Еме последните си три франка, за да го удари по главата с ютията. Не се безпокойте, тя се постара да не нанася трайни увреждания! Правила го е и преди.

На сутринта Жорж се събуди замаян и каза, че започва да го боли главата. Вместо мен Еме му обясни, и то в най-големи подробности, какво сме правили през нощта. Прецених, че е по-добре тя да изиграе тази роля. Какви неща му каза само! Никога не бях чувала подобно нещо! Очевидно мъжете обичат да проникват в жените през различни входове. А Еме може да вкара пенис чак до гърлото си!

Тя съчини една доста добра (и достатъчно мръсна) история, от която Жорж така и нищо не разбра. Дори и да не можеше да си спомни да е вършил тези неща с тази жена, човек с неговото положение никога не би си го признал. Той кимаше през цялото време, доволен от доказателствата за сексуалната си мощ, накрая плесна Еме по задните части, след което извади портфейла си. Остави една доста прилична сума и си тръгна, тътрейки крака и свирукайки си.

Разделих парите с Еме, която остана много доволна, че с уменията си бе успяла да припечели нещо. Беше благодарна за петдесетте процента, които й дадох, като се има предвид, че не й се бе наложило да прави абсолютно нищо по предполагаемия сексуален договор. Аз, от своя страна, нямах нищо против да разделя парите, защото те не бяха основната причина да доведа тук Жорж.

Причината бяха подаръците, разбира се! Сватбените дарове за мадам Доде, по баща Юго. В крайна сметка товарът, с който горкият мъж си тръгна, беше много по-лек в сравнение с онзи, с който беше дошъл. За съжаление, щеше да има поне няколко cadeaux за Жан, които нямаше да влязат в списъците, публикувани във вестниците. За сметка на това в заложните къщи в Монмартър щяха да се появят завиден брой изящни сватбени подаръци. А наред с всичко останало това означаваше и нова униформа на барманка за мен.

Merci, ma chérie! Mersi!

В крайна сметка нещата може и да се получат.

Chapitre XVIII

Париж, 18 юни 1891 г.

„Фоли Бержер“ е истинско зрелище! Мина цял месец, откакто започнах работа тук, а все още не мога да свикна със спектакъла. Всички човешки сетива са подложени на изпитание. Навсякъде има светлини, огледала и луксозни материи, да не говорим за луксозните жени! Най-подходящата дума е изобилие. Всичко прелива от изобилие. Дори фонтаните в градината. Не можеш да минеш покрай тях, без краят на роклята ти да подгизне от водата.

Всяка вечер ни залива една и съща вълна от хора — както мъже, така и жени. Гостите нахлуват през входната врата и сядат, където си пожелаят. Някои се разхождат из галериите, докато хора и животни играят на сцената. Вече писах за слона. Жерар все още не може да го накара да се покланя, когато той пожелае, и дори още по-лошо — животното започна често да се настанява сред редовните клиенти.

Имаме и други животни. Доста по-сговорчиви. Има маймуни, коне, дори един тигър. Не е толкова опасен, колкото би могъл да си помисли човек. Въпреки че Жерар не си признава, аз съм сигурна, че дрогира котката. Вместо да реве свирепо, нещастното създание се спъва по сцената и девет от десет пъти пада в оркестъра.

Освен шоуто с животните всяка вечер посетителите могат да наблюдават балет, оперета или акробати, които изпълняват специални номера. Не един човек се е подпалвал. А снощи… о, снощи! Сцената просто не подлежи на описание.

Представете си следното: над публиката виси стъклен полилей. Масивен, с три отделни нива и по-голям от повечето карети. Сега си представете, че седите под този великолепен полилей, а светлината му танцува по ръкавиците и по полата ви. Той е нещо като запазена марка на „Фоли Бержер“, всеки е чувал за известния полилей. Посетителите очакват следната гледка — блестящите светлини, танцуващите отблясъци, безбройните полирани кристали. Той е толкова магичен, толкова съвършен, че в зависимост от танцьора може да се окаже най-добрата част от шоуто.

Представете си, че тази вечер сте една от гостенките ни. Сядате на мястото си и забелязвате, че в полата ви има нещо необичайно. Изглежда някак не толкова блестяща. Шарките й не танцуват. И в този миг осъзнавате — полилеят! Mon Dieu! Забравили са да го запалят! Вдигате поглед нагоре. И направо онемявате! Защото вместо редици от стъкло и светлина виждате редици от жени… голи жени! Полилей от плът и зърна на гърди!

Изпълнителките останаха така в продължение на три часа, усмивките не слязоха от лицата им, а тъмните зърна на гърдите им през цялото време стърчаха. Някои от най-известните танцьорки на канкан бяха там горе. Почувствах се щастлива, че съм барманка. Гледката ми хареса, но самата аз не притежавам смелост за подобно нещо. Нито пък липса на благоприличие!

Освен голите жени, които висят във въздуха, на новото работно място срещам много интересни хора… със сигурност по-интересни, отколкото ако бях висяла гола от осветително тяло. Сред тях, разбира се, са различни членове на семейство Юго. Слава богу, когато разговаря с мен, Жорж не дава никакви признаци, че сме се виждали. Освен това се срещам с художници, поети и писатели, дори и с някои псевдописатели като този клюкар Марсел Пруст. Има самочувствието на майстор на перото, макар че единственото, което пише, е клюкарска колонка. Какъв досадник!

Един мъж на име Робер дьо Монтескьо ми обръща голямо внимание. Говори се, че е някакъв поет, макар никога да не съм чувала за него. Затова пък се облича доста поетично, любимите му дрехи са костюм с цвят на шамфъстък и бяла кадифена жилетка. Често носи цветя вместо вратовръзка и винаги се фука с един пръстен с големината на яйце, за който твърди, че е пълен с човешки сълзи. Той е твърде голям почитател на момчетата, но веднъж се опита да впечатли Емили с една подлога. Вярно, принадлежала е на Наполеон от времето на Ватерло, но въпреки това си остава подлога. Монтескьо е опасно красив и все пак не знам какво точно да мисля за него.

Въпреки честите забавления работата ми може да е и ужасно отегчителна понякога. Твърде плебейска е и в края на деня ръцете ме болят, а краката ми са подути. Но като цяло е забавно. Обичам да наблюдавам как роклите влизат, как излизат и как се смъкват. А те наистина се смъкват!

Макар че тогава бях прекалено устата, преценката от първия ми ден не бе напълно лишена от основание. И въпреки че момичетата от „Фоли Бержер“ не са болнавите създания, които всяка вечер се влачат по „Пелетие“ (Бог да те благослови Еме, Je t’adore!), и те не са девици. Има специални стаи. Има специални жени. Има специални мъже, които влизат в стаите с тези жени и излизат с доволен вид.

Веднъж попитах Емили за това. Тя се поколеба и после се направи, че не ме е чула. След като не спрях да я тормозя с въпроси (Роклите — те не могат да си позволят такива рокли от заплатите си! Ами бижутата? Рубините, перлите и диамантите!), тя най-накрая ми призна, че това не са проститутки, а demimondaines. Les demimondaines. Не съм много сигурна какво означава това, но възнамерявам да разбера. Звучи много красиво, нали? Demimondaine. Почти царствено.

Част втора

Chapitre XIX

Макар да знаеше, че закъснява, Ейприл все пак се изненада, когато установи, че Оливие вече е в апартамента. В Париж, Ню Йорк и на други не толкова блестящи места Ейприл винаги пристигаше в офиса първа. Не че апартаментът на Март бе просто поредното работно място, но Ейприл бе от хората, които обичат да отиват на работа първи и да си тръгват последни. От друга страна, не й се случваше често да не е преодоляла часовата разлика, да страда от лек махмурлук и да има на разположение стогодишни дневници, дадени й назаем. Това си бяха смекчаващи вината обстоятелства.

— Bonjour — поздрави тя и влезе олюлявайки се леко на прекалено високите си токчета. Предвид не особено стабилното си физическо състояние и прекалената консумация на захар, може би щеше да е по-разумно да се придържа към удобните си равни обувки. — Как сте тази сутрин?

Ейприл извади салфетка от чантата си, постла я на най-непретенциозно изглеждащата маса в стаята и постави върху нея третото си кафе за сутринта.

— Bonjour, мадам Воут — отвърна Оливие — Comment allez-vous?

— Bien, et vous?

— Bien.[1]

Ейприл се огледа и в светлината на новия ден, след нощ, прекарана в пълноценен сън, апартаментът й се стори още по-огромен. Вчера бе видяла безброй съкровища. Днес все още виждаше съкровищата, но гледката бе помрачена от огромното количество работа, която трябваше да свърши. Явно Март бързо бе научила какво означава demimondaine и добре се бе възползвала от познанията си. Това със сигурност не бе апартамент на барманка.

— Изглеждате притеснена, мадам Воут.

— Моля, наричай ме Ейприл. Не, не съм притеснена. Но всичко това ми идва в повече.

— Така е — съгласи се Оливие. — Чака ни много работа.

— Меко казано. Кога възнамерявате да преместите вещите в офиса? — попита Ейприл и отвори бележника си. — Коя транспортна фирма използвате? Имаше една, която се справяше отлично, работех с нея преди много години. Трябва да проверя дали все още…

Оливие поклати глава.

— Няма да местим нищо, докато не дойде време за огледите. Нямаме място. През последните няколко месеца при нас пристигнаха огромен брой вещи, така че нямаме място и за мебелите на мадам Катрмер.

Мебелите на Март, за малко да го поправи Ейприл. Това са вещите на Март. Мадам Катрмер никога не ги е искала, дори и за миг през последните седемдесет години.

— Добре — каза Ейприл, не беше сигурна дали новината е добра или не. — Значи ще работим тук.

Апартаментът беше красив, но някак обсебващ, вдъхновяващ и въпреки това разсейващ вниманието. Може би щеше да се чувства по-добре в мазето на аукционната къща, където не висят полилеи, върху които да си представя гола женска плът. Но като се изключат тези неудобства, Ейприл бързо установи, че иска да остане в апартамента възможно най-дълго.

— Ако не сме изразили благодарността си по-рано — продължи Оливие, — трябва да ви кажем, че сме много доволни, че дойдохте. Високо ценим помощта ви. Със сигурност разбирате повече от европейски мебели, отколкото всеки друг в офиса.

— Merci beaucoup — отвърна Ейприл. — Много се радвам, че съм тук.

Намръщи се въпреки комплимента. Нещо сякаш бръмчеше в главата й и я разсейваше. Нещо не беше наред. Ейприл беше объркана, имаше чувството, че мозъкът й не работи както трябва.

— В мен ли е причината — започна тя, — или днес в апартамента има нещо странно…

Погледна през рамо и осъзна какъв беше проблемът. Портретът на Болдини. Нямаше го.

— Къде е картината? — изненада се тя. — Какво е станало с нея?

Оливие сви рамене.

— Пренесохме я в офиса, за да бъде оценена.

Ейприл притисна стомаха си. При мисълта, че повече няма да види портрета, й прилоша. Това е от шукетите, каза си тя. Десет еклерчета в продължение на час не е препоръчителна доза дори за най-здравия стомах.

— Но автентичността й все още не беше доказана — каза тя и започна да диша тежко, като че ли целият прахоляк от апартамента бе влязъл в белите й дробове. — Трябва да направим план, по който да установим произхода и автентичността, преди да започнем да подреждаме предметите. Разполагам с някои документи, предоставени ни от собствениците, които могат да ни помогнат в това отношение.

Върнете я. Върнете проклетата картина.

— Ne vous inquiétez pas[2] — заяви Оливие. — Всичко е предвидено. Оказва се, че съпругата на Болдини е написала негова биография, която никога не е била публикувана. В нея споменава този портрет. По всичко личи, че няма съмнения за автентичността му.

— Чудесно — възкликна Ейприл. — Много добре. Това е страхотна новина. Невероятно. Какъв късмет.

Вярно беше — наистина беше страхотно, невероятно и имаха голям късмет. И въпреки това Ейприл имаше чувството, че лъже. Каква бе причината? Това, че повече няма да има „Фоли Бержер“, demimondaines и полилеи с голи жени? Новината беше добра за търга, но не и за „любопитната търговка“, както я бе нарекъл Люк.

— Мадам Воут — обади се Оливие, — всичко наред ли е? Vous êtes stressée.

— Не, не съм стресирана.

Много стресирана съм. Върнете портрета. Оставете стаята така, като си беше.

— Мадам Воут?

— Да… аз… замислих се за самия търг. Имате ли някакъв предварителен график. Трябва да го насрочим скоро.

Това са нещата, за които Ейприл наистина трябваше да се тревожи — графици и насрочване на търгове, а не куртизанки, рокли на волани и мошеническите трикове към някои членове на известни републикански фамилии. Но Март също заслужаваше свой собствен график. Фактът, че портретът е на Болдини, означаваше, че хиляди хора ще видят лицето на Март. Ейприл искаше да видят и останалото от нея.

— Всичко тук има потенциал да се превърне в много специален търг — продължи Ейприл и идеите започнаха да изскачат в съзнанието една след друга.

Може би беше възможно да изградят целия търг около личността на Март дьо Флориан, посмъртно да създадат за тази жена известна слава, известност, сравнима с тази на Жан Юго, може би дори по-голяма от нейната, помисли си Ейприл с усмивка.

— Представям си няколкодневна изложба — каза тя. — Разполагаме с доста богата история. Макар жената да не е известна дори на нас, занимаващите се с търгове, тя е общувала с Пруст и Монтескьо, дори с членове на семейство Юго. И разбира се, със самия Болдини. Само си помислете за историите, които тези вещи биха могли да разкажат.

— Страхотна идея — отвърна Оливие. — Но за съжаление, отговорът е non. Повечето от вещите ще отидат в търга „Значими френски мебели, скулптури и произведения на изкуството“ през септември. Останалите ще бъдат включени в търга „Значими европейски сребърни предмети, златни кутии и украшения“, който е — той спря за момент и провери в телефона си — през октомври.

— Какво? Не може така — възрази Ейприл. — Искате да ги използвате като пълнеж? В това няма никакъв смисъл.

— Честно казано, нямаме много неща за представяне през този сезон. Така че тези вещи чудесно ще попълнят търговете ни.

Изведнъж всички надежди на Ейприл за търга бяха разбити на парчета. Март бе стояла затворена през последните седемдесет години. Бяха направили забележително откритие, но ако разпилееха наследството й и го пръснеха измежду други вещи, нямаше да има никакво значение. Щеше да е сякаш изобщо не са я откривали.

— Изглеждате бледа — погледна я Оливие. — Искате ли да поседнете? Тук става доста задушно.

— Оливие — започна Ейприл и пое дълбоко въздух, — умолявам ви да премислите. Накарахте ме да пристигна в Париж, защото се нуждаете от познанията ми, и…

— Наистина се нуждаем от вас — прекъсна я той. — Но за съжаление, всичко вече е решено. Мисля, че така е най-добре. Е, да се захващаме ли за работа?

Без да чака отговор, Оливие се завъртя и отиде в кухнята, като остави Ейприл с отворена уста във вестибюла. Не могат да й го причинят, помисли си Ейприл. Не могат да го причинят на Март. Може би ако покаже дневниците на Оливие, той ще промени мнението си. Или по-лошо, може би нямаше да го направи.

— Това не е истина — прошепна Ейприл и притисна чантата до гърдите си, усещайки дневниците на Март през меката кожа. — Ще получиш свой отделен търг. Значими френски мебели?! C’est merdique.

Силни думи, но съвсем точни. C’est merdique. Наистина лайняна работа.

[1] Как сте? — Добре. А вие? — Добре. (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Не се тревожете (фр.). — Б.пр. ↑

Chapitre XX

Час по-късно Ейприл отново потърси Оливие, според нея бе изминало минималното време, след което може отново да повдигне въпроса. През петдесет и седемте минути (петдесет и осем, петдесет и девет), откакто Оливие отхвърли идеите й за търга, Ейприл не свърши почти нищо, имаше чувството, че умът й е задръстен от неудовлетворение, от проклетите мебели и украшения.

„Значими европейски сребърни предмети“. Така се наричат случайните вещи от случайни домове, с които не знаеш какво да правиш, вещи, чието описание в каталога не предизвиква никакъв ентусиазъм и които не можеш да свържеш с нищо съществено. Или както се пошегува веднъж Бърди, когато описваше една изкривена вилица, намерена в рушащ се английски замък:

— Това е сребро, човече, и идва от замък, не е ли достатъчно?

— Оливие — започна Ейприл, — може ли да поговорим?

Тя приближи към кухнята, където той стоеше с гръб към вратата, вперил поглед в каса със запечатани бутилки вино.

— Bonjour, Ейприл — поздрави той. — Как върви работата с мебелите? Не съм сигурен дали това вино може да се предложи на търг…

— Трябва да обсъдим апартамента.

— L’appart? — попита той и извърна лице към нея. — Какво има да обсъждаме? Той е под наем, non? Собствеността му не се прехвърля заедно с вещите.

— Нямам предвид самия апартамент — поясни Ейприл, като се опитваше да контролира височината на гласа си. — Тези вещи не могат да играят роля на пълнеж, Оливие. Не можеш просто да ги набуташ из други търгове.

Той сви рамене:

— Не съм съгласен.

— Ами Болдини? Не е възможно…

— Ще отиде в търга „Импресионисти и съвременно изкуство“. Чудесно ще пасне там.

— „Импресионисти и съвременно изкуство“ — повтори Ейприл замаяно. — Не можеш да направиш това.

Марк подаде глава иззад ъгъла.

— Ça va? — каза той. — Проблем ли има?

— Да, има проблем! — отвърна Ейприл отчаяно.

Изведнъж си представи как двамата тичат из парижката аукционна къща и пъхат парченца от живота на Март в дупките, останали между безинтересните наследства на други хора. Събрани заедно, с цялата позлата, щраусови яйца и претрупаност, предметите от апартамента на мадам дьо Флориан разказваха история. Кой би купил стара парцалива кукла Мики Маус? Само някой, който знае историята й.

— Тези вещи не могат да играят роля на пълнеж — повтори тя и посочи безпомощно към нещата в стаята, като че ли познаваше предметите от десетилетия, а не само от няколко часа. — Не можете да го направите.

Може би ако го повтаря достатъчно упорито, ще ги накара да се съгласят.

— Не виждам причина да организираме отделен търг — настоя Оливие. — Разходите биха били твърде високи. Помисли само за каталозите и вечерите. Ако решим да правим отделен търг за всяка интересна находка, никога няма да спечелим пари. Много добре го знаеш, Ейприл. От години си в този бизнес. Това не е съвременно изкуство — заяви той и направи физиономия. — Много по-икономично ще е да предложим тези предмети заедно с вещите от други имоти.

Имоти, печалби… ето какво представляваха всички тези предмети за тях — стока, която да бъде събрана и превърната в пари. Разбира се, това беше основната цел на „Сотбис“, но не и на Ейприл.

— Оливие, Марк, напълно разбирам необходимостта да бъдем консервативни — заяви тя. — Но моля, изслушайте ме. Малко съм изненадана, че не се консултирахте с мен, но това е вашият офис и разбирам начина ви на работа. Както каза, достатъчно отдавна съм в този бизнес и съм напълно убедена, че подхождаме недалновидно. Има нематериални активи, които можем да реализираме. Събрани заедно, тези вещи имат допълнителна стойност. Произходът беше причина произведението на Ротко, собственост на Рокфелер, да се продаде за 73 милиона долара, вместо за 30. Пак заради произхода онзи… je ne sais quoi… взе няколкостотин хиляди долара за фалшивите пластмасови перли на Джаки Онасис.

— Елизабет Катрмер не е Жаклин Онасис — изкудкудяка Оливие, — освен ако нямаш някоя известна снимка на Шон-Шон, увил вещите й около врата си.

— Джон-Джон[1] — поправи го уморено Ейприл, — не Шон-Шон.

— Нали и аз това казах? Както и да е, освен ако потомството на мадам Катрмер не попада в категорията на така наречената американска аристокрация, или не е отдавна забравен член на семейство Рокфелер, името й няма да привлече никого, ако организираме отделен търг. Това ще бъде едно от многото събития, а загубите ще бъдат десетки хиляди евро. Много по-лесно е да наместим вещите й във вече планираните търгове.

— Интригата е в Март дьо Флориан — каза Ейприл и си представи какво щеше да пише в каталога — Частна колекция, Париж — вместо онова, което наистина би трябвало да бъде написано, цялото име на Март. — Хората ще бъдат заинтригувани от жената от портрета на Болдини, не от мадам Катрмер.

Господи, май наистина ще се наложи да им покаже дневниците възможно най-скоро. Тази мисъл накара Ейприл да настръхне.

— Засега проучването ми е в съвсем начален етап — продължи тя, — но въз основа на това, което прочетох, съм напълно убедена, че ако представим търга по подходящия начин, ще успеем напълно да си възстановим разходите, и не само това. Ако хората разберат коя е жената от портрета, картината ще придобие двойна стойност, тя не само е нарисувана от Болдини, но и изобразява любовницата на художника, жена, чиято история сама по себе си е твърде забележителна. Това отношение ще се пренесе и върху останалите предмети и ще повиши не само индивидуалната им цена, но и сумата като цяло.

— Ейприл…

Но тя бе отишла прекалено далеч, за да бъде спряна.

— Просто трябва да накараме участниците в търга да видят стойността на предлаганите от нас предмети отвъд физическото им описание. Печалбата ни ще се удвои, ако разкажем историята на Март. Сигурна съм.

— Значи така, Март? — подсмихна се Оливие. — Вече сте минали на малко име?

— Всъщност да, и ако изиграем картите си правилно, целият артистичен свят също ще я опознае отблизо.

— Признавам, че аргументите ти са много убедителни, но това е прекалено рисковано. Не съм сигурен, че мога да събера достатъчно купувачи за такъв вид търг.

— Но погледни самите предмети! Забрави историята на Март. Всяка една от тези вещи се появява на пазара за първи път! А това само по себе си означава, че ще се продаде добре.

— Да, добре. Можеш да обвиниш икономическата ситуация. Както и отдела. Такова е решението на екипа. Je suis désolé. Наистина съжалявам, че не те включихме в обсъждането.

— О, не… — измърмори Ейприл, — не е необходимо.

В крайна сметка тя беше само американката, наета да гледа под писалищата и от обратната страна на килимите.

Ейприл се запита дали можеше да направи нещо през главите им. Март заслужаваше да попадне под светлините на прожекторите, дори и ако това, както всичко останало на този свят, се свеждаше до пазар и печалба. Нищо не се бе променило особено. Преди сто години името на Март не е било достатъчно известно да й осигури собствено шоу във „Фоли Бержер“. Вместо това Жерар я бе изпратил на бара, да запълни дупките там, където Емили не успяваше. Ейприл вече го бе казала и нямаше проблем да го повтори. Март не беше пълнеж.

— Не искам да те разочаровам — каза Оливие, намръщи се едва забележимо и за миг Ейприл му повярва, — но се радвам, че разбираш. Сега трябва да вървя. Имам събрание в офиса. Имаш ли нужда от нещо, преди да си тръгна?

— Не, всичко е наред. Днес ще работя в голямата спалня, по-късно ще ти се обадя на мобилния, за да те информирам докъде съм стигнала.

— Добре, ще се чуем следобед. Au revoir, Ейприл.

— Au revoir.

Ейприл се завъртя на токчетата си и тръгна към задната част на апартамента, очите й горяха от напиращите сълзи. Март дьо Флориан. Вече почти нищо не бе останало от нея.

Мебелите, напомни си тя. Тук си заради мебелите.

Оливие беше прав. Ставаше въпрос за бизнес и щеше да е най-добре да гледа на всичко като на поредица от финансови трансакции. Така или иначе нямаше да постигне друго. Какъв беше смисълът да се привързва към жената от портрета. Защо изобщо се интересуваше от някаква си проститутка от времето на бел епок? Тя нямаше нищо общо с ореховите библиотеки и лилавите канапета.

За съжаление, беше невъзможно да преглежда будоара на Март, без да вижда жената в него. Въпреки че стаята бе претъпкана както всички останали помещения в апартамента, в центъра й се намираше внушително махагоново легло, декорирано с позлатени лилии и с висока табла със златни кобри. До леглото бяха поставени масички със змиеподобни крака и същата украса от лилии. Подобен комплект беше изложен в музея „Орсе“.

Макар че Ейприл беше тук заради мебелите (както сама си напомни шест, седем, десет пъти), това, което наистина желаеше, бяха дневниците. Почтената, педантична експертка по мебелите Ейприл Воут се интересуваше повече от това какво се е случило в леглото, отколкото кой го е произвел и през коя година. Подобно нещо се случваше за първи път!

Ейприл сложи ръкавиците и извади дневниците от папката. Надникна зад ъгъла и видя Оливие и Марк, които стояха и обсъждаха на френски дали да поръчат сандвичи за следобедното си събрание. Имаше време за няколко страници. Това бе най-малкото, което можеше да направи за жената, живяла някога тук, жената, чийто живот скоро щеше да бъде раздробен на парчета, а те щяха да бъдат продадени на този, който предложи най-високата цена.

[1] Прякорът, с който с известен най-големият син на президента Кенеди и съпругата му Жаклин. — Б.пр. ↑

Chapitre XXI

Париж, 22 септември 1891 г.

Установих, че индивидите от мъжки род са добър източник на неща, на ценни неща.

Малко флиртуване и мъжете изпадат във възторг, надпреварват се да ти правят комплименти и да те обсипват с подаръци. Vous êtes plus belle que les éloiles! По-красива от звездите? Едва ли е точно така, но ще приема свещниците и лакираните кутии. Merci, Жорж Юго.

До този момент успях да се сдобия с четири рокли, две огърлици, една картина и безброй франкове, пъхнати в джобовете и ръкавите ми. В стаята ми вече няма място, затова оставих три свещника на съхранение при Еме. Тя най-вероятно ще ги продаде и след това ще заяви, че са били откраднати. А това ще ми послужи за извинение да се сдобия с нещо ново!

Трябваше ли да жертвам някои неща, за да си осигуря подобна плячка? Да, трябваше, но не и онова, въпреки многобройните опити на тези така наречени джентълмени. Това, което Еме, Луиз и другите момичета не разбират, е, че онова дори не е необходимо. Защо да си вдигаш полите пред всеки мъж с няколко франка, когато можеш да му предложиш сладко романтично преживяване? Отърквам се в него по специален начин, протестирам слабо, когато ръката му се плъзне по деколтето на роклята ми. Това са просто гърди, но те могат да предизвикат такова вълнение, такава щедрост!

Понякога пускам ръка по предната част на панталоните му. Sœur Marie ще се строполи на пода на манастира, ако чуе подобно нещо. C’est pas si mal. Не е чак толкова лошо. В действителност това докосване прилича повече на научен експеримент, отколкото на нещо друго. Всъщност първия път, когато докоснах мъж, се забавлявах повече, отколкото когато за първи път влязох във „Фоли“. А обектът беше почти толкова цветен.

Излишно е да споменавам, че Sœur Marie не ме бе подготвила за агресивността, с която долната част на мъжкото тяло се пробужда само след няколко докосвания. Господи, трябва да спра да се смея! Но това същество наистина е абсурдно! Сякаш е изплувало от дъното на океана. Едва държа писалката, толкова силно се смея. Разбира се, самата писалка ми напомня за дебелината на някои не особено големи късметлии. Mon Dieu!

Благодаря на бог, че съм жена.

Сега, след като се поуспокоих, трябва да кажа следното. Мило дневниче, в случай че мислиш, че съм някое светско момиче като нашата мила Еме, трябва веднага да те уверя, че грешиш. Разликата между нея и мен, освен очевидното — le grand acte, е, че аз продавам романтика. Моите флиртове траят повече от една нощ! Има ли нещо лошо в това да си влюбен? Или поне да се преструваш, че си влюбен? Всъщност размерът на богатството на един мъж (или на достойнството му!) няма абсолютно никакво значение, той е като всеки друг мъж, като всяко друго човешко същество. Всички ние, всеки един от нас иска само да бъде обичан.

Снощи един нов господин се приближи до бара, на който работя. Като че ли знаеше, че съвсем отскоро отново съм необвързана, последният ми любовник беше заминал извън страната поради политически ангажименти в чужбина (съпругата му представляваше политиката, а бременността й — ангажиментът). Новият господин изглеждаше доста странно, беше нисък, а сиво-кафявите му къдри се виеха около върховете на ушите му. Беше пълничък, но с пълнота, която предполага любов към добрата храна, а не пиянство и мързел. С други думи, беше щастлив дебелак. И за разлика от повечето парижани нямаше брада. Гладката му кожа беше направо смущаваща.

— Какво да ви предложа тази вечер? — попитах аз.

Той си поръча уиски и изрази на глас почуда защо съм зад бара, а не на сцената. Вдигнах една празна чаша, погледнах към него и му простих (с усмивка и намигане) липсата на всякаква оригиналност. Чувах този коментар вече за трети път през този ден, а денят дори не бе от натоварените.

Мъжът се изчерви, което ме накара да се усмихна. За него това не бе заучена фраза, а единственото, което е могъл да измисли. Изглежда, за първи път влизаше във „Фоли Бержер“. Веднага го харесах.

— Честно да ви кажа — започнах аз, наведох се напред и гърдите ми драматично се полюшнаха, мястото зад бара е най-доброто.

Това, разбира се, беше лъжа. Лъжа, която казвай и на клиентите, и на себе си. Всяка от нас искаше свое собствено шоу.

— Много по-безопасно е — продължих аз. — Освен това мога да разговарям с всички красиви клиенти като вас. Предпочитам приятния разговор пред това да ме гледат часове наред.

— Аха — каза той и продължи да се изчервява, — разбирам.

— Как се казвате? — попитах, докато бършех чашата.

— Буре. Пиер Буре.

— Какво ви води във „Фоли Бержер“, мосю Буре? — поинтересувах се и започнах да му наливам. — Парижанин ли сте? Или само минавате оттук?

— Роден съм в Париж, но от години не съм идвал тук. Живея в Южна Америка.

Вдигнах учудено вежди. Напоследък много хора се хвалеха, че живеят в Южна Америка, но това почти никога не се оказваше вярно.

— В Южна Америка казвате. В коя част?

— Аржентина — отговори той без всякакво колебание.

— Къде в Аржентина?

— В най-южната й точка. Близо до Санта Крус. Познавате ли тази страна, мадмоазел…

— Дьо Флориан. Март дьо Флориан.

— Значи сте били в Южна Америка, мадмоазел дьо Флориан? Наистина имате малко латиноамерикански вид — тъмна коса, тъмни очи, матова кожа.

Макар че по-късно мосю Буре щеше да признае, че е искал да ми направи комплимент, думите му ме накараха да вирна нос. И без това се смущавах от моята така наречена маслинова кожа. Пиер смяташе, че приличам на латиноамериканка, но според Жерар и Емили цветът на кожата ми бе по-скоро като на циганка. Емили непрекъснато се опитваше да ми пробута своята помада за избелване, тъй като алабастровата кожа беше de rigueur и не една танцьорка завиждаше на светлия нюанс на кожата й. Аз също можех да имам нейната порцеланова кожа, стига три пъти на ден да нанасям върху лицето си дебел пласт помада. Така и правех. Пареше, но не много силно.

— Не, аз съм от Париж — отвърнах, като се постарах да не прозвучи грубо. — Кракът ми никога не е стъпвал в Южна Америка, но тя е доста популярно място. Познавам много мъже, които твърдят, че работят там.

Оставих шумно чашата на бара.

— Е, човек трябва някак да печели — каза Буре без всякакво лукавство.

— А вие как печелите? — попитах аз. — От кафе ли?

Винаги казваха, че отглеждат кафе.

Пиер поклати глава и отпи дълга глътка през зъби.

— Прилепово гуано — заяви той.

Лайна от прилепи! Вероятно не бях чула правилно. Помолих го да повтори, като едва не се задавих с думите:

— Pardon?

— Да, правилно чухте — отвърна той. — Това е доста доходен бизнес.

Тогава разбрах, че мосю Буре казва истината. Този човек не беше някакъв измислен кафеен крал, а славен производител на прилепови лайна.

И така позволих на Пиер да остане на главния стол — любимото ми място, през цялата нощ. От нас се очаква да подканяме мъжете да се движат и бързо да сменят местата си. Колкото повече хора седнеха на тези столове, толкова повече пари щеше да има за всеки от нас. Но на мен ми беше приятно той да е до мен, макар че не пиеше много и разговаряше още по-малко.

В края на вечерта вече сериозно обмислях дали той да не е следващата ми романтична връзка. Имаше нещо мило и очарователно в Пиер. Виждате ли? Вече започнах да го наричам на малко име! Помислих си дали да не му позволя да ме придружи до дома, но реших засега да остана благоразумна. Все пак това нямаше да е последният път, в който виждам мосю Буре!

Докато със съжаление вървях сама към хотела, усетих, че е започнало да захладнява. Трудно ми бе да си представя, че съм в Париж достатъчно дълго, че времето да се промени от студено в топло и после отново студено. Все още живеех в същия хотел, както и преди една година, но бях извървяла много път. Парите все така се топяха, но сега получавах много повече, отколкото харчех. Пари, които изкарвах сама, а не бях откраднала от някой западнал манастир.

И така взех решение. Беше време да заживея на по-добро място. Момичетата щяха да ми липсват, особено милата Еме, но не можех да остана там още една зима. Вярно е, че имах повече дрехи, които да натрупам върху себе си, докато спя, но имах амбицията за нещо повече от „просто да оцелея“. Бях родена за повече от това.

Сега всички в Париж завиждаха на Жан Юго, но това нямаше да продължи дълго. Един ден щеше й да се наложи да признае мен и положението ми. Вятърът на промяната вече започва да духа. И когато истински се разфучи, Жан ще ме моли да й обърна внимание, да я приема в дома си. Накрая ще разбере какво означава да се чувстваш отблъснат, самотен и изоставен. Мадам Доде вече няма да е любимката на града, защото Париж ще започне да завижда на мен.

Chapitre XXII

— „Индивидите от мъжки род са добър източник на неща“. Вярно ли е, ma chérie!

Ейприл се стресна. Сви се, като че ли към главата й е насочена бейзболна топка, а не развеселеният и любопитен поглед на Люк Тебо.

— Мадам Воут? Хей, Аврил. Нали знаеш, че не си невидима? Макар и да си много сладка клекнала така. Като буболечка.

— О, здравей! — поздрави Ейприл и се изправи. — Изненадана съм, че ме забеляза тук отзад.

Ейприл се бе свряла в ъгъла и се бе облегнала на едно кадифено, поръбено с пискюли кресло, с цвят на целина, вече доста избеляло от слънцето. Обърнала гръб към коридора и подпряла крака на перваза на прозореца, тя бе изцяло погълната от дневника на Март. До известна степен се бе скрила от съвременния свят и не очакваше да бъде посетена от когото и да било, най-малко от Люк.

— Трудно е да не те забележи човек — заяви Люк.

Ейприл се обърна и все още стискайки дневника, отпусна ръце върху облегалките на креслото.

— Сама съм тук — каза тя.

— Да, забелязах. Това покана ли е или предупреждение?

Ейприл завъртя очи, не искаше да дава на Люк никакъв отговор, нито да проявява остроумие, което той би могъл да изтълкува погрешно или пък да се възползва от него. Въздъхна и остави дневника върху канапе от кожа на ягуар. Люк продължаваше да стърчи до нея със скръстени на гърдите ръце, със сресана назад къдрава коса, все още влажна от душа набола брада, още по-гъста от предния ден.

— Мога ли да ти помогна? — попита тя.

— Май никога не съм виждал някой толкова погълнат от нещо.

Той се усмихна широко, може да се каже дори добронамерено, и разкри пред Ейприл всичките си криви резци. Ортодонтията не бе най-силната страна на Люк Тебо, но въпреки това в разкривените му зъби имаше нещо чаровно.

— Какво да кажа — историята наистина е увлекателна, — вдигна рамене тя.

Тръсна леко глава наляво, за да махне кичурите коса, полепнали по челото и бузите й. Косата й винаги е била дълга, съвсем права и тънка, да не говорим, че често страдаше от статично електричество. След пет минути, прекарани в тази прашна обстановка, косата й изглеждаше така, сякаш в продължение на пет години е стояла под плетена шапка.

— Мога да я чета цял ден.

Отново тръсна глава, но единственото, което постигна, бе да прищипе нерв в задната част на врата си.

— По дяволите! Ох!

— Добре ли сте, мадам Воут? Струва ми се, че изпитвате някакво физическо затруднение. Как го наричате — притпът?

— Не, нямам пристъп.

Ейприл омота косата си около писалката, която държеше, беше я задигнала преди няколко години от хотел „Хилтън“ в Далас. Търгът там бе наистина забележителен. Имаше множество предмети за продажба и всичко бе подплатено с типичното тексаско великолепие. Продавачът почти бе успял да обзаведе кичозното си копие на Версай, което се простирало на две хиляди квадратни метра площ, когато се оказало, че не си е направил добре сметките и е останал на червено.

И тогава се намеси аукционната къща. Ейприл беше там, защото съпругата на бизнесмена бе внесла от Франция огромно количество боклуци не поради афинитет към европейските мебели, а защото мебелите бяха точно такива — европейски, и то от Франция. Освен това бяха скъпи. И това й даваше възможност да се хвали, че е похарчила стотици хиляди долара само за превоз. Жената така и не разбра с какво се е сдобила, освен със свой собствен търг.

— Люк, имам една лоша новина — започна Ейприл. — Няма да има самостоятелен търг. Вещите от апартамента на Март дьо Флориан ще бъдат разпродадени заедно с други предмети. Въпреки това ще се постарая да установя датите, периодите и авторите, но сега вече историята на тези предмети не е толкова важна. Дори не съм напълно сигурна, че се нуждая от останалите дневници. Бих искала да ги видя, но вече не е наложително.

— Това, което казваш, е доста интересно.

— За търга ли? Знам. Ужасно разочароващо е. Марк и Оливие дори не се посъветваха с мен, когато са взели решението. Не искам да кажа, че са били длъжни да го направят, но…

— Не, нямам предвид търга. „Апартаментът на Март дьо Флориан“. Имаш предвид на мадам Катрмер, non?

— Да. Разбира се — съгласи се Ейприл, макар че имаше предвид точно това, което бе казала.

— Разтревожена си — отбеляза Люк, настани се върху покритото с кожа на ягуар канапе и кръстоса крака така, както само един елегантен французин бе в състояние да го направи.

— Е, това си е техният офис, техните комисиони и премии — продължи Ейприл. — Преценили са, че е най-добрият икономически ход. Затова моето мнение е твърде спорно. Но, да, разтревожена съм само дотолкова, доколкото според мен тя заслужава свое собствено шоу.

— Ами картината? — попита Люк. — Онази, заради която и тримата толкова много се развълнувахте? На Болдини.

— Болдини. Ще бъде представена заедно с колекция импресионисти, която възнамеряваме да организираме през есента.

Ейприл въздъхна. Шумно.

— Кажи ми — попита Люк — защо смяташ, че тя заслужава свое собствено шоу, защото прочете дневниците ли?

— Има ли значение? — Ейприл сви рамене. — Така или иначе прочетох дневниците още в самото начало. Трудно е да се отдели прочетеното в тях от вещите тук. Опитът да се свърже всичко в едно е същността на професията ми.

Ейприл прехапа устни, за да прикрие разочарованието си, и започна да разглежда едно домино, което бе поставено на съседната маса. Написа набързо в бележника си „инкрустирана със слонова кост кутия за домино“ и се опита мълчаливо да накара Люк да си тръгне, макар че малка частица от нея искаше той да остане.

— Оливие и Марк са късметлии, че работиш в екипа им — отбеляза Люк и се наведе към нея.

— Вие французите сте такива ласкатели. Както и да е, не се чувствай задължен да стоиш тук. Помощта, която ми оказа, беше наистина неоценима, но изглежда, няма да имам нужда от останалите дневници. Няма да ми е никак трудно да опиша вещите и без тях.

Ейприл се изправи, обу обувките си и се престори, че насочва вниманието си към метална поставка за цветя. Стига вече с тези фантазии, каза си тя. Стига вече с виденията за танцьорки на канкан, слонове и голи жени по полилеите. Ейприл беше тук заради махагона и палисандъра, както и заради всички тези прекрасни мебели, които можеше да продаде, без да е нужно да ги обвързва с нечий живот.

— Аврил — каза Люк.

Тя продължи, без да му обръща внимание.

— Бих могла да изиграя някоя сценка, за да те убедя, че въпреки всичко се налага да прочета дневниците — забърбори тя. — И част от мен иска да го направи. Но ти веднага ще го усетиш, non? Веднага ще заподозреш какво възнамерявам да направя.

— Аврил — повтори Люк.

— Така че се чувствай свободен! Никакви нахални мебелни експерти няма да те преследват за дневниците. Quel soulagement![1] Както и да е, в крайна сметка клиентката ти ще бъде много доволна във финансово отношение. През годините съм виждала стотици мебелни колекции, но никога не съм попадала на нещо подобно. Надявам се, че ще получиш част от пая, кроасана, муса или какъвто там друг израз използвате на френски. В целия апартамент няма нито една вещ, която да е боклук!

— Аврил — каза отново Люк, този път по-високо. И по-твърдо. Почти заповедно. — Спри да говориш за момент и ме изслушай.

Той се протегна и сграбчи края на роклята й. Макар че я държеше съвсем леко, Ейприл имаше чувството, че не можеше да мръдне.

— Някога да съм казвал, че четенето на дневниците е обвързано с определен начин, по който трябва да бъде организиран търгът? — попита той.

— Сигурна съм, че не си го обмислял съзнателно.

— Някой казвал ли ти е, че говориш отчайващо бързо?

— Не. Никой.

Не можеше да го погледне в очите.

— Можеш да задържиш дневниците, ако искаш — продължи Люк. — Можеш да прочетеш и останалите.

— Наистина ли? — попита Ейприл, отвори широко очи и пристъпи към него. — Но… Вече не е необходимо да го правя.

— Да, но ти самата каза, че винаги можеш да си измислиш някакво извинение, ако наистина искаш да го направиш. Сигурен съм, че ще успееш да изровиш нещичко, което да ти помогне при установяване на произхода.

— Прав си — съгласи се Ейприл. — Могат само да ми бъдат от помощ, нали така?

— Oui.

Ейприл сложи ръка върху рамото на Люк. Това беше най-емоционалният жест, който можеше да си позволи, но въпреки тава се почувства нервна, а краката й се разтрепериха във високите обувки за втори път тази сутрин.

— Наистина съм ти благодарна. Обещавам, че възможността, която ми даваш, няма да отиде напразно.

Може би все още имаше някакъв шанс. Всичко трябваше да се планира внимателно, а когато ставаше въпрос за мебели, Ейприл нямаше равна в планирането.

— Очевидно е, че си много отдадена на мебелите — каза Люк, облегна се на лакти и още повече потъна в канапето.

Ягуарът. Ейприл потрепна. Моля те, внимавай с ягуара.

— Обикновено, как се казва, очите ти сякаш ще изхвръкнат, когато гледаш мебелите — отбеляза той. — Но не и сега. Сега ми изглеждаш нервна.

— Ами… да… канапето… извинявай… но би ли…

Тя отново потръпна. Люк явно правеше само това, което си науми.

— Знаеш ли, тази стая, този апартамент — започна Люк и направи физиономия, — струват ми се малко крещящи. Малко абсурдни.

— Крещящи? Абсурдни? Шегуваш ли се?

— Аз никога не се шегувам, Аврил.

— Е, както се казва, всеки има вкус. Но за бога, Тебо, в апартамента няма нито една кичозна вещ. Погледни. Тук. И там. И ето там. Само в тази стая има четири неща, чийто автор е Франсоа Линке. И това са само тези, които забелязвам от пръв поглед.

— Линке? Никога не съм чувал за него. Но разбира се, никога не съм си поставял за цел да бъда в крак с модата в мебелите.

— Франсоа Линке не е мода. Неговите произведения са отличителният знак на бел епок! Те са позлатени, нестандартни, капризни и изключително агресивни с оптимизма си.

— Оптимистични мебели?

— Погледни този шкаф — Ейприл се протегна и прокара ръка по него. — Виж инкрустациите, детайлите по розите. Нямаш ли чувството, че ти казва, че парите винаги ще се леят в изобилие? Че няма да има войни? Че добрите времена ще продължат вечно? Той е отражение на всичко, характерно за онзи период.

— За съжаление, на мен не ми казва нищо подобно.

— Нека ти го кажа така, че да го разбереш. Преди няколко години един подобен шкаф бе продаден за близо два милиона долара. А този е в още по-добро състояние.

— Два милиона? Кой би дал два милиона за един шкаф?

— Предполагам, че когато имаш достатъчно къщи и частни самолети, търсиш нещо друго, в което да вложиш парите си.

— Изглежда така, сякаш някой е рисувал върху него.

— Да, това са инкрустациите — Ейприл въздъхна дълбоко, макар че човек, не без основание, би могъл да вземе въздишката й за присмех.

— Върху този скрин има златна гола жена — отбеляза Люк. — Това ме смущава.

— Гардероб. Това е гардероб. И това не е „златна гола жена“. Това е Минерва, богинята на мъдростта.

— Богиня на мъдростта в спалнята? Колко тъпо.

— Хайде, сигурна съм, че мога да открия нещо, което да допадне на човек, който очевидно страда от липса на здравословен оптимизъм, какъвто явно е случаят с теб — заяви Ейприл и прескочи няколко купчини стари вестници. — Да, ето го. Дори и един намусен адвокат би трябвало да оцени този стенен часовник. Изящен е, non? Каква е тази физиономия? Та кой не харесва стенни часовници?

Ейприл прескочи обратно купчината вестници и се озова в противоположния ъгъл на стаята. Размаха четири ножа и един пистолет, но Люк отново не бе впечатлен, което силно я изненада. Смяташе, че всеки мъж би се развълнувал при вида на интересни оръжия. Почувствала предизвикателството, тя се усмихна широко и се спусна към друга част на стаята. Показа му две еднакви огледала в позлатени рамки (огледалата не се търгуват достатъчно добре) и едно bureau de dame, което би накарала Трой да купи, ако беше сигурна в бъдещето им съвместно съжителство. Bureau de dame предизвика някаква реакция в Люк дотолкова, доколкото терминът „офис дама“[2] му се видя невероятно смешен, защото си представи жена на четири крака и мъж, който пише, подпрян на гърба й.

Люк остана в апартамента през по-голямата част от деня и изслуша лекцията на Ейприл за изящните мебели на мадам дьо Флориан. Беше много ободряващо да има някой, с когото да сподели подробностите около находките. Наистина Люк почти непрекъснато поглеждаше към мобилния си телефон и вдигна поглед към тавана в престорено отчаяние, когато Ейприл за осемдесет и седми път употреби думата „изящно“, но тя нямаше нищо против. Имаше кой да я слуша. Понякога това е единственото, от което човек се нуждае.

[1] Какво облекчение! (фр.). — Б.р. ↑

[2] Office lady е буквалният превод на английски на френското bureau de dame (писалище). — Б.р. ↑

Chapitre XXIII

Сякаш беше само преди няколко минути, а всъщност бяха минали часове, откакто Люк се настани на тапицираното канапе, от време на време (когато това не караше Ейприл да плаче) се изтягаше върху самото легло на Март. В това време Ейприл се носеше из голямата спалня и из съседните помещения и му показваше различни вещи, докато записваше подробностите в бележника си. Опитваше се да вдъхне живот на всеки предмет, като даваше примери за гравюра, рисунка, позлата или инкрустация със скъпоценни камъни. От време на време Люк успяваше да улови погледа й за момент, но сега очите й блестяха от възбуда и енергия. Той изглеждаше напълно доволен от тази ситуация.

Когато в пет без десет телефонът й иззвъня, Ейприл почти бе забравила, че е обещала да се обади. В изблик на неочаквана смелост (Ейприл почти никога не проявяваше смелост) тя се спусна към другия край на стаята, за да измъкне телефона си от дъното на чантата.

Върху екрана на телефона й бе изписано ТВ3. Беше съпругът й — Трой Воут Трети.

— Аз, ами… — започна тя нерешително, вперила поглед в телефона. — Мога да оставя да се включи гласовата поща.

— Моля те, не пренебрегвай обажданията си заради мен — каза Люк и се надигна от канапето. Върху кожата, на която бе седял почти през целия ден, бе останало лъскаво петно от сплъстени косми. — Откакто съм тук нито веднъж не си докоснала телефона си. Сигурен съм, че има хора, които искат да се свържат с теб.

— Твърде късно — заяви Ейприл и се престори, че натиска бутона, за да приеме разговора. — Изпуснах го. Ще се обади по-късно.

— А — усмихна се Люк, — предполагам, че говориш за съпруга си.

Ейприл се прокашля.

— Да — отговори тя. — Той беше.

— Прочутият съпруг. Трой Воут.

— Чакай малко! Да не би да си чувал за него?

— О, да! Le grand m’sieu.

— Че е голямата клечка ли имаш предвид?

— Така казва Гугъл.

— Сигурна съм, че ще му е приятно да мисли за себе си по този начин — измърмори Ейприл.

— Любопитно ми е — започна Люк и се подсмихна самодоволно, почти непрекъснато го правеше, — как една хубава специалистка по мебели се е срещнала с le grand m’sieu? В едни и същи кръгове ли се движите?

— Едва ли. Всъщност срещнахме се в Париж.

— В Париж? Quel choc! Двама американци се откриват в този голям град? Какъв е шансът това да се случи?

— Твърде голям, когато пътуваш с един и същи полет обратно за Щатите. Добре, предполагам, че ще се видим утре? А може би по-нататък през седмицата?

— Не бързай толкова — спря я той. — Току-що възбуди интереса ми. Кой се е преборил за сърцето на очарователната специалистка по европейски мебели? Как се е случило? Той ли те заговори пръв? Или ти го направи? Защо питам изобщо? Разбира се, че той те е заговорил. Какво ти каза?

— Харесва ли ви виното? Свърши ли вече с въпросите, мосю Тебо? Мога да те свържа със съпруга ми, щом толкова държиш да го опознаеш.

— Да, разбирам. Дамата е стигнала до личния си максимум въпроси. Оки-доки.

— Оки-доки? Звучи много смешно, когато го произнасяш с френски акцент.

— Non. Грешиш. Всичко звучи по-добре, когато е произнесено с френски акцент — заяви Люк и й подаде ръка. — Не се безпокой, повече няма да те тормозя за днес. Можем да оставим дискусията за le grand m’sieu за някой бъдещ момент. Засега ти благодаря за прекрасната лекция. За мен бе истинско удоволствие.

— За нищо, мосю Тебо — каза Ейприл и протегна ръка към неговата, разочарована, че той не бе предложил да я целуне по бузите.

Може би след цялото местене на мебели бе прекалено мръсна за подобно нещо. Докато се ръкуваше с Люк, Ейприл тайничко подуши лявата си мишница.

— А сега — каза той, докато ръката й все още лежеше в неговата, — ще ядем ли?

— Pardon? — Ейприл издърпа ръката си и я отпусна встрани, лицето й се изчерви.

— Имаш ли някакви планове за вечеря? — попита той.

— Вечеря ли?

Той… възможно ли беше… да я кани да излязат? Не, това бе немислимо. Човекът просто се държи приятелски, реши тя, макар до този момент приятелското държание да не бе най-характерната черта на Люк.

— Вечеря — заяви той.

— Вечеря? — повтори Ейприл. — Вечеря, вечеря?

— Да, мисля, че вече уточнихме, че става въпрос за вечеря. Трябва да се храниш, non?

Ейприл се изсмя.

— Е, merci beaucoup. Чудесно предложение, но имам още много работа. Може би някой друг път.

— Някой друг път?

— Това означава, че няма да е тази вечер.

Той се усмихна леко.

— Знам какво означава. Тогава ще излезем друг ден.

— Непременно.

— Може би няма да е лошо, ако все пак се обадиш на съпруга си — отбеляза той, тонът му изведнъж бе охладнял. — Не искаш да се тревожи, нали?

— Ха! — възкликна Ейприл. — Да, прав си. Той никога не би се разтревожил, но без съмнение умира от нетърпение да чуе за мебелната гарнитура в голямата спалня. Следващия път, Люк. Ще вечеряме заедно следващия път.

И тя се извърна към вътрешната част на апартамента, където наистина я чакаше работа за часове наред. Преди дори да успее да си помисли за думата „бюро“, Ейприл усети как две ръце я стискат за раменете. Изведнъж някой я завъртя и тя се озова забила лице в ленената риза на Люк.

— Така не се казва довиждане — заяви той, но пусна раменете й. — Ако мадам няма нищо против… — и Люк направи на шега дълбок поклон — … не чак толкова безцеремонно отпращане на мърлявия адвокат, който й отне целия ден.

— О боже, няма такова нещо — изломоти Ейприл, лицето й ставаше все по-червено с всяка изминала минута. — Ти си най-немърлявият човек, когото познавам.

— Наистина ме ласкаеш.

Люк се наведе и я целуна по двете бузи.

— До следващия път, Аврил — каза той и й намигна.

Докато Люк се отдалечаваше с бавна крачка, Ейприл с изненада установи, че се усмихва и дори изпитва известно разочарование. Защо не прие поканата му за вечеря? Доверието й в Трой може и да бе разклатено, но тя напълно вярваше в самата себе си. Нямаше нищо необичайно в това да излезеш на вечеря с колега. Защо тогава изведнъж имаше чувството, че й прималява? От какво се страхуваше?

Chapitre XXIV

Фактът, че отхвърли Люк, накара Ейприл да се почувства неочаквано изпразнена и самотна. Защо каза не? Каква друга алтернатива имаше? Да изкара още една безсмислена вечер в леглото, да се напие с бургундско вино и да похапва Vacherin Mont d’Or[1]?

Не че Ейприл не бе прекарала приятно миналата вечер, махмурлукът и соленият вкус на сиренето много добре показваха, че не всичко е загубено. И все пак това беше Париж. Човек не яде в леглото, когато се намира в Париж. Излиза на разходки, открива нови места и се прибира вкъщи по времето, когато обичайно отдавна вече е заспал. Обикновено го прави в компанията на някой друг, но благодарение на прибързания й отказ сега на Ейприл щеше да й се наложи да е сама.

От входната врата на кооперацията, в която живееше, се виждаха поне пет кафенета. Ейприл избра едно с оранжев навес, без надпис на витрината и с изнесено навън меню, това бяха всички подробности, които можеше да съобщи, в случай че някой търсеше кафенето. Беше малко след седем и половина, когато влезе през вратата, шокиращо рано за вечеря в Париж, но гладът и умората й бяха достатъчно извинение за подобно нарушение на кулинарните правила.

Съседското кафене беше типично уютно заведение с десетина маси, каквото можеше да се намери във всеки район на този град. Ейприл се приближи към собственичката и помоли за маса за един. Тя хвърли поглед през лявото си рамо и въздъхна тежко, макар че девет от десетте маси бяха празни. Ейприл измърмори нещо от рода, че обещава да се нахрани бързо и жената въздъхна отново, грабна едно меню и се отдалечи с тежки стъпки. Ейприл я последва, но не бе напълно сигурна, че е реагирала правилно.

Жената настани Ейприл точно до единствените клиенти в ресторанта, възрастен мъж и жена, които, макар да не изглеждаха като типични туристи, Ейприл определи като американци след бърза преценка на облеклото. Без да се опитва да подслушва, веднага научи, че са дошли пеша от операта и са избрали този ресторант, защото им е бил препоръчан от вече покойна приятелка, която била тук преди дванайсет години. Двамата не спряха да се чудят дали са попаднали на същия ресторант, или се намират на друго място в същия район. Във всеки случай Пати Пъркинс обожавала това място.

На келнера му бяха необходими цели десет минути, за да забележи присъствието на Ейприл. Докато чакаше, тя през цялото време се въртеше нетърпеливо и се опитваше да потисне желанието си да помоли съседите за хапка от тяхното телешко. Нима не смятаха дори да довършат порциите си?

Ейприл погледна телефона си и прегледа позвъняванията от деня. Видя пропуснатите повиквания и извади купчина папки от чантата си. Едно от тези пропуснати повиквания беше от Трой. Все още не беше готова да му позвъни. Вместо това се захвана за работа.

— Bonjour, mademoiselle — поздрави келнерът и се прозя. — Que voudriez-vous?

— Bonjour — отвърна Ейприл с широка усмивка.

— Que voudriez-vous? — попита той отново.

— Le filet de bœuf. — Говеждо. Точна така. Правилен избор. Ейприл вече усещаше жилките му по езика си. — Rosé, s’il vous plaît.

— Pour commencer?

— А, да. Предястие. La cassolette d’escargots?

— Cassolette d’escargots? — повтори той и направо се изсмя.

Какво правеше тази глупава американка, поръчваше си охлюви. Ейприл не бе никак капризна в кулинарно отношение. Да, щеше да яде охлюви. Освен това бе готова да яде черен дроб и всякакви други животински вътрешности, които французите биха й предложили.

— Oui — отвърна тя с още по-широка усмивка. — Cassolette d’escargots, s’il vous plaît. Да… и още… вода… Vittel ou e eau de Perrier. Et — замисли се за момент и бързо добави към поръчката и любимото си вино: — 2007 Georges Dubœuf Côtes du Rhone[2]. Merci beaucoup.

— Très bien — каза келнерът със саркастична физиономия. — Merci.

Грабна менюто от ръцете й и се отправи към кухнята. Ейприл въздъхна и погледна към папките с имоти пред себе си, които сега й се сториха не толкова интересни, колкото няколко дни преди да срещне Март. За съжаление, апартаментът на Март не беше единственият, който трябваше да бъде опразнен, и Бърди я преследваше да свърши работата си и в Щатите. Със или без Париж, Ейприл имаше определени задължения и ако искаше да запази добрата си позиция в офиса, трябваше първо да се справи с тях. След това щеше да се обади на Трой.

Докато келнерът отваряше бутилката Georges Dubœuf, Ейприл преглеждаше бележките си. Написа коментари в полето и изпрати на Бърди молба да направи допълнителни проучвания. Бърди й изпрати резултатите, както и допълнителна информация, която Ейприл не се бе сетила да поиска. Когато Питър бе заявил, че иска на ден от офиса да излизат по дузина артикули, тя го бе приела изцяло като свое задължение. Бърди вършеше много повече работа, отколкото предполагаха заплатата и позицията й.

„Справила си се прекрасно — написа й Ейприл — Както винаги. Трябва да те повишат“.

„Не искам повишение — отвърна й Бърди. — Предпочитам да стоя на заден план. Освен това, ако не се справим с работата, ще уволнят само теб“.

Ейприл се усмихна. Опитваше се да измисли някакъв остроумен отговор, когато получи ново съобщение. Този път не беше от Бърди. Ейприл за малко щеше да изпусне телефона в чинията с охлювите.

„Ехо — гласеше то, — имаш ли минутка?“

— Ехо? — каза тя на висок глас. — Ехо?

Точно в този момент съседите й се опитваха да се измъкнат от тясното място, където бяха седнали. Спряха и се поколебаха, почудиха се дали тази изоставена самотна жена не се опитва да завърже разговор с тях, питаха се дали трябва да се отдалечат бавно, или да изберат обиколен път, както прави човек, когато се опитва да избегне нападението на алигатор. Ейприл беше разбрала, че са от Флорида, поради което сигурно добре знаеха как да избягват дълги и потенциално опасни създания.

— Не, не беше към вас — каза Ейприл на двойката и посочи телефона си. — Говоря на телефона си.

Семейството от Флорида се усмихна предпазливо и бързо се изнесе от ресторанта.

Ехо!

Проклетият Трой.

На кого по-точно казваш „ехо“? Не и на съпругата си, независимо колко сте се отчуждили. Не можеш да се обръщаш с „ехо“ към някого, на когото си се клел да го обичаш, докато смъртта (или някой експерт по околната среда) ви раздели. „Ехо“. Можеше да си завре това „ехо“ отзад.

„Ехо и на теб“, написа тя, побесняла от яд.

„Добре. Радвам се, че си там — отговори той веднага, изписвайки целите думи без съкращения, но въпреки това звучаха рязко. — Имаш ли минутка?“

Ейприл имаше само минута или по-точно казано, не можеше да му отдели абсолютно никакво време.

„В ресторант съм“ — написа тя и спря.

Вдигна поглед и видя, че келнерът приближаваше към нея с чиния в ръка. Макар че парчето bœuf беше малко, не по-голямо от кутия за кламери, Ейприл усети аромата му още преди да стигне до масата. Телефонът й започна да вибрира, но тя не го погледна. Келнерът остави чинията пред нея и добави със самодоволна усмивка:

— Bon appétit!

„Не мога да говоря сега — написа Ейприл, — ще ти се обадя по-късно.“

Хвърли телефона в чантата и се залови със своя bœuf. Сиренето, което снощи бе изяла в леглото, не беше никак лошо, но това — това си заслужаваше пътуването до Париж. Месото беше внимателно изпечено отвън и абсолютно розово отвътре и Ейприл установи, че дори не се нуждае от нож, за да го нареже. Почти не бе нужно и да дъвче. Това месо беше толкова вкусно, че Ейприл реши, че с пълно основание може да го приеме за десерт. Как така говеждото и шоколадът не са от една и съща хранителна група? Би трябвало да са най-малко първи братовчеди.

Затворена в своя малък свят насаме с месото, Ейприл почти не забеляза, че е станало девет часа, а след това стрелките на часовника се наклониха към девет и половина. Сега в ресторанта беше пълно с хора, които познаваха собственичката и персонала. В девет и тридесет и седем келнерът хвърли сметката на масата й, без да я попита дали иска нещо за десерт. Официално беше заявено, че присъствието на Ейприл вече не е желано.

След като подписа сметката, както винаги объркана от европейските традиции с оставянето на бакшиш, Ейприл събра нещата си и излезе в прохладната пролетна вечер. Пое дълбоко въздух и веднага усети как нещо в нея се надига. Това беше магическият час на града. Пламъчетата на газовите фенери трептяха. Небето над нея бе оцветено във виолетово. Наоколо се разхождаха двойки, хванати под ръка.

Ейприл усети, че се усмихва, макар никой да не я държеше за ръка. Въпреки че бракът й беше в криза. Въпреки че винаги изпитваше известен страх да не загуби работата си — дори без основание. Въпреки семейството й в Калифорния, чието състояние винаги бе така нестабилно, че почти нямаше смисъл да се тревожи за него. Въпреки всичко това на Ейприл й се искаше да изкрещи, защото се чувстваше щастлива. Беше тук. Отново в Париж. За миг можеше да си представи, че никога не си е тръгвала.

[1] Вид френско краве сирене. — Б.р. ↑

[2] В буквален превод „Хълмовете на Рон“, „Кот дю Рон“ е известен винарски район във Франция. Вината, произведени тук, носят същото име. — Б.р. ↑

Chapitre XXV

Докато се изкачваше нагоре по стълбите към апартамента на третия етаж, все още опиянена от града и в известна степен от храната и виното, Ейприл чу, че телефонът й звъни. Без съмнение беше Трой. Беше му обещала да се обади, след като се нахрани, но така и не можа да прецени кога, къде, защо или какво да отговори на съобщението му.

Ехо. Това надали беше най-лошото послание, което един съпруг можеше да изпрати на жена си, но въпреки това продължаваше да я човърка. Наистина ли между тях бе останало толкова малко? Или може би имаше прекалено много — прекалено много неща, които да накарат другия да се отдръпне? Дали това „ехо“ не беше новото междинно поле, на което да се срещнат? Окуражена от виното и от гнева си, Ейприл вдигна телефона.

— Ало — каза тя, стискайки леко зъби. — Виж, Трой, съжалявам, че…

— Не е Трой — обади се звънливо гласче. — Аз съм, а не ужасно скучният ти съпруг!

— О, здравей!

Ейприл се усмихна, докато отключваше вратата на апартамента си. Обаждаше се Челси, по-голямата от заварените й дъщери, онази с русата коса, сините очи и луничките по носа. Макар че Челси вече беше на шестнайсет и обилно мажеше луничките си с грим, Ейприл продължаваше да вижда в нея седемгодишното момиченце, с което се запозна. Към малкото, но много основателни причини да не иска да има свои деца беше фактът, че винаги се бе чудела дали евентуалните следващи потомци на Трой изобщо биха могли да се състезават с първите. В крайна сметка половината им гени щяха да са същите и изглеждаше невъзможно децата на Ейприл да са нещо друго, освен бледо подобие на Клои и Челси.

— Не погледнах кой се обажда — обясни Ейприл и затвори вратата зад гърба си. — Как си? Какво става в Ню Йорк?

— Ти никога не поглеждаш кой се обажда. И какво толкова да става в Ню Йорк? Моля те. Може ли въобще да си говорим за тази дълбока провинция, когато си в Париж? Или искаш да ме дразниш?

— Ти май наистина си родена да живееш в Париж, а? Дълбока провинция — повтори Ейприл със смях. — Не мога да се съглася с теб, но както казах на баща ти, ако все още съм тук, когато свършите училище, може да напуснете дълбоката провинция и сте добре дошли да ми дойдете на гости. Ще ви чакам с най-голямо удоволствие.

— Вярвай ми, откакто татко го спомена, непрекъснато мисля за това. Но първо трябва да убедиш Сузаааана — заяви Челси и съзнателно проточи средната гласна от името на майка си. — Не иска и да чуе за подобно нещо. Как си представяш да отидеш в Париж без придружител, госпожичке!

Ейприл вдигна поглед към тавана, изрита обувките си и хвърли чантата на дивана.

— Убедена съм, че мога да изпълня ролята на придружител — каза тя и тръгна из апартамента.

Протегна ръка към ключа на лампата, но в последния момент се отказа. Стаята бе достатъчно осветена от светлините на града, които навлизаха през огромните прозорци.

— Макар че ако майка ти не одобрява, не мога да направя нищо.

Ейприл напълно разбираше за какво ставаше въпрос. Тази жена дори няма собствени деца! Колко пъти Сузана бе казвала това зад гърба на Ейприл, а и право в очите й! Независимо че гените й не бяха така съвършени, понякога й се искаше да роди, само за да докаже, че това не прави Сузана по-специална. Жените всеки ден раждаха — както майките светици, така и наркоманките. Разбира се, да накараш бившата съпруга на мъжа ти да млъкне, не може да е причина за създаване на нов живот, просто понякога звучеше изкусително.

— Не можеш ли да поговориш с нея? — примоли се Челси. — Или с татко?

— Ще се опитам, но…

— Нищо не разбираш. Работата не е само в това, че няма да отидем в Париж, положението с много по-лошо. Иска да ни заведе да видим ужасната родина на Арманд. Там е пустиня, а тя ще ни накара да останем почти през цялото лято. Може дори да ни омъжи насила или нещо подобно. А Арманд ще ни нареди да носим бурки.

— Наистина ли?

— Така предполагам — каза тя и въздъхна дълбоко. — Както и да е. Забрави! Няма начин да накараш Сузана да отстъпи.

— Добре, ще се опитам да говоря с баща ти още веднъж — обеща Ейприл. — Последен отчаян опит.

— Пожелавам ти успех. Но той е последният човек, който може да я накара да направи нещо.

— Може би трябва да опитаме да й го представим по друг начин. Това няма да е ваканция, а нещо свързано с образованието. Нали имаше отлични оценки по история на изкуството, надявам се, че все още е така?

— Естествено! Не мога да повярвам, че изобщо ми задаваш подобен въпрос.

— Имаш интереси в областта на изкуството, а и беше на стаж в офиса ми през пролетната ваканция, така че може би ще успеем да убедим майка ти, че пътуването ще е полезно за образованието ти. Струва ми се, че тя подкрепя начинанията ти — „колкото и да е странно“ помисли си Ейприл, но не го каза на глас. — Може да успея да те запиша за някой курс в Сорбоната.

— О, господи! — изстена Челси. — Това не е честно! Ще ме накараш да се разплача. Хайде, говори с нея, но знаеш каква е. Сузана никога не променя мнението си. За нищо.

— Така е — съгласи се Ейприл. — Не го променя.

Искаше Челси да дойде при нея, но не достатъчно, че да се бори със Сузана и през следващите десет години да слуша оплакванията на бившата съпруга на мъжа си как бездетната млада нахалница се е опитвала да провали семейната им почивка в Близкия изток.

— Е, какво става при вас? — попита Ейприл, за да прекрати темата за Сузана.

Докато Челси и Клои се превръщаха от деца в тийнейджърки, Ейприл се опитваше да запази връзката си с момичетата, без да използва раздразнението им от Сузана като обединяваща сила. Както всяка справедлива кауза и тази понякога й се струваше невъзможна за постигане.

— Какво става? — повтори Челси и отново въздъхна, този път отегчено, а не отчаяно. — Нищо особено.

На Ейприл й се прииска да каже: Ти ми се обади, момиче.

— Има ли някаква специална причина да ми се обадиш, или е само за да поговорим?

Ейприл спря на прага на спалнята и започна да се съблича. Тази стая нямаше стъклена стена, но все пак имаше прозорец, а тя беше гола и светлината идваше откъм гърба й. Докато стоеше на прага, Ейприл се замисли какво биха могли да видят хората и установи, че изобщо не я интересува. Нямаше нищо лошо в това да се разхождаш гола из стаята, когато се намираш в девети район.

— И двете — отвърна Челси. — Но май по-скоро звъннах с конкретна причина. Всъщност причините са три.

— Bien sûr! Казвай.

— Добре, преди всичко получих снимките, които ми изпрати. И, боже мой, какъв портрет!

Челси отново забърбори безгрижно. Само как бързо се променяше настроението й. Ейприл се опита да си спомни дали и тя е била такава, когато е била на шестнайсет.

— Марте дьо Флориан е била много красива жена.

— Знам — каза Ейприл и без да иска, се усмихна. — Макар че правилното произношение на името й всъщност е „Март“.

— „Март“ ли? Е, картината е направо страхотна.

— Той е истински майстор — съгласи се Ейприл.

— Чувала съм за Болдини, но само бегло. Имах намерение да отскоча до Метрополитън в някой свободен час, но…

— Повечето му произведения са в частни колекции.

— Разбрах. По дяволите! Трябва да затварям след малко. Викат ме. Добре, вторият ми въпрос. Трябва да ми кажеш в кой музей отиде първо, когато пристигна в Париж. Разкажи ми най-интересното. Но дай кратката версия, защото наистина трябва да тръгвам…

— Е, това е лесно — отвърна Ейприл. — Защото единственото място, където съм ходила, е апартаментът, но честно казано, той е най-добрият музей, който някога съм посещавала.

— Господи! Не мога да повярвам, че си в Париж и всеки ден, по цял ден се занимаваш с тези прелестни неща, а аз трябва да прекарам лятната си ваканция на тъпата Ивица Газа!

Ейприл се засмя на глас.

— Господи! — повтори отново Челси. — Третата и последна причина да ти се обадя, е, че искам да се срещнеш с един човек заради една чанта.

— Така ли? — попита Ейприл с усмивка. — Значи това било. Понякога се питам дали наистина се интересуваш от музеите.

— Интересувам се! — изчурулика Челси. — Заклевам се!

— Аха, кажи ми какъв човек и каква чанта.

— Ами… по-скоро става въпрос за няколко човека и няколко чанти. Първо „Гояр“.

— Това пък какво е? — попита Ейприл. — Как се пише?

— Никога ли не си чувала за „Гояр“? Господи, трябва да излизаш повече. Не се притеснявай, проверих адреса вместо теб. Намира се на „Сент Оноре“, номер двеста трийсет и три. Знаеш ли къде е?

— Знам.

Ейприл отиде до писалището и взе една химикалка. Той… Или може би ставаше въпрос за Гояр и Челси бе произнесла името правилно? Ейприл беше помагала и на двете момичета с уроците им по френски, но човек никога не може да е сигурен какво е влязло в главата на един тийнейджър.

— Как се пише G-0-Y…?

— Да, точно така. Първо искам малкия сак „Кроазие“. В някакъв подходящ цвят, да не е прекалено крещящ. Да не е нещо, което вече си виждала в Ню Йорк. И моля те, за бога, да не е от намаленията.

— Не съм сигурна, че точно аз мога да определя какво се е появявало в Ню Йорк. Не искам да те поставям в неудобно положение, като ти купя чанта за хиляда долара, каквато някой вече притежава, или не дай си боже, има нейни имитации.

— Хиляда долара! — разсмя се Челси. — Направо ме убиваш. Не струва хиляда долара!

Ейприл подозираше, че причината за смеха не е фактът, че назованата цена е твърде висока.

— След това искам едно тоалетно куфарче „Сарденя“ от златиста кожа. Има същата плетка като чантите на „Гояр“, нали се сещаш?

— Не.

— Ще разбереш за какво става дума. И искам и върху двете чанти да има инициалите ми. Избери цвета, който изглежда най-добре. Ти решаваш, Ейприл. Освен това, ако имаш време, да отскочиш до „Моро“. Много, много, много бих искала „Дилижанс пошет“. В някакъв ярък цвят, например тюркоазен. Все пак това е малка чантичка, нали? Трябва да изглежда забавно.

Макар да звучеше безобидно, от собствен опит Ейприл знаеше, че цената на чантичка като тази, която искаше Челси, може да достигне до 3000 долара.

— Май не те разбрах напълно — каза Ейприл, някъде около „Кроазие“ бележките й вече бяха объркани.

— Ще ти изпратя съобщение с всички подробности.

— Не мога ли просто да ти купя чанта „Луи Вюитон“ или нещо подобно?

— „Луи Вюитон“! — Челси за малко щеше да се задави. — Това е толкова прозаично, Ейприл.

— Виждаш ли? Не можеш да разчиташ на мен за избора на чанта.

— Хммм… измърмори Челси. — Вярно е, че имаш класически стил. Но вкусът ти е прекалено практичен.

— Благодаря ти. Затова трябва ти да си до мен. Можем да прекараме целия уикенд в „Галери Лафайет“, сигурна съм, че ще ти хареса.

— „Галери Лафайет“ ли? Това е капан за туристи. Първото място, на което ще отида, е „Л’Еклерьор“[1].

Ейприл се разсмя.

— За човек, който никога не е бил тук, знаеш прекалено много за шопинга в Париж.

— Така е. И всичките ми познания отиват на вятъра. Заради Сузана! Като говорим за нея, моля те, не й казвай, защото ще побеснее, но Клои излезе на първата си среща.

— Наистина ли?

В представата на Ейприл, Клои все още бе на шест години, а не на петнайсет. Ожулени колене. Коса като слама. Що за психопат би проявил интерес към такова малко момиче? Отговорът, разбира се, беше — всеки нормален тийнейджър, защото макар че Челси бе по-красивата, и двете момичета бяха хубави като родителите си.

— Не знам защо съм толкова изненадана.

— Може би защото също като мен и ти си мислела, че е лесбийка.

— Челси! Никога не съм помисляла такова нещо!

— И аз нали съм страхотна кака напълно я покрих, нали знаеш какво казва Сузана: „Никакви срещи с момчета, докато не навършите шестнайсет години“. Не се безпокой, всичко беше напълно невинно. Искам да кажа, че няма да позволя на Клои да се забърка в някоя щуротия. Внимавам какво нрави.

— Сигурна съм, че е така — каза Ейприл и се сети за многото пъти, когато Челси бе използвала сестра си като алиби, за да прикрие собствените си щуротии.

— Запознах се с него — продължи Челси. — Готин е… много сладък. Учи в „Поли преп“ в Бруклин. И се занимава със сценично изкуство. Някак е яко, нали. Но и малко тъпо. А и… о, по дяволите… изчакай за минута…

Ейприл зачака, чу шум от някакво движение, след това Челси закри телефона с ръка, но това не попречи звукът да се чува.

— Еееей — каза Челси провлачено. — Защо нахлуваш в стаята ми, без никой да те е поканил? Нямаш право. Би трябвало да уважаваш личното ми пространство, нали съм объркана тийнейджърка, която се опитва да си намери място под слънцето. Бих могла да държа кутия с тампони или нещо подобно. Не си ли чул какво казва Сузана по въпроса? No bueno, padre. No bueno.

Татко? Стомахът на Ейприл се сви. Изобщо не очакваше, че Челси е в апартамента на Трой, макар че не беше много наясно какъв ден е и какво точно се случва в Ню Йорк в нейно отсъствие.

Докато бащата и дъщерята си разменяха хапливи реплики, Ейприл се поколеба дали да не натисне бутона и да приключи разговора. Може би трябваше да го направи. Може би за всички щеше да е по-лесно да сложи край още в този момент, преди някой да пострада, да бъде наранен или да си навлече гнева на Трой.

Затвори очи, стисна зъби и постави пръста си върху бутона за изключване. Помисли си, че ще изпита огромно облекчение, ако прекъсне връзката. Ако го остави да си седи там, да чака и да се чуди защо не му е звъннала.

[1] L’Eclaireur — известна френска верига бутици. — Б.р. ↑

Chapitre XXVI

— С кого говориш? — попита настойчиво Трой.

Не бе затворила. Разкъсвана между агонията и страха, Ейприл бе останала на телефона. Може би защото се сети за Сузана, една малка частица от сърцето й се бе размекнала и бе изпитала съчувствие към блестящата красива жена с остър език. Някога и тя е била на мястото на Ейприл, може би не по съвсем същия начин, но също е стояла някъде, чакала е и се е питала колко дълго ще успее да задържи Трой.

— Не е твоя работа — сопна се Челси.

— Затваряй телефона. Чух как се кикотиш и какви думи употребяваш. А трябваше да си пишеш домашните. За бога, Челси. Как смяташ да влезеш в колежа? Там не приемат по чар и красота! Не става така. И не очаквай да задействам връзките си. Няма да го направя!

— Стига, татко, успокой се. Разговарях с Ейприл.

— С Ейприл?

Усети как кожата по ръцете й настръхна.

— Да, но оценявам доверието, което ми гласуваш.

Отново се чу шум, телефонът бе преминал в друга ръка.

— Ейприл — повтори той, гласът му определено прозвуча развълнувано.

За миг Ейприл си помисли, че той може просто да затвори и се прокле, че не го е направила първа.

— Добре, отивай да си решаваш задачите!

— Отивам, чух те вече. Чао, Ейприл — извика Челси. — Ще ти изпратя съобщение за чантите.

— Чао, Челси — прошепна Ейприл и усети как я пронизва болка.

Ако се стигне до развод, какви щяха да са правата на Ейприл по отношение на момичетата? Дали ще има някакво основание да иска да се вижда с тях? Зачуди се кога ще ги види, дали ще ги види отново?

— На ресторант ли беше? — попита Трой направо без всякакъв поздрав, дори без „ехо“. — Затова ли не вдигаше?

— Ами да — отговори Ейприл и в гърлото й се надигна вкусът на стека и на виното.

— Много дълга вечеря. Би било добре следващия път да не ме караш да чакам толкова дълго, когато обещаеш да се обадиш.

— Извинявай. Не знаех, че е нещо важно.

— А пък аз не знаех, че не влизам в категорията на важните неща.

— Не исках да кажа това.

— Е, как мина вечерята? — гласът му звучеше много странно, доста по-високо от обикновено, някак накъсано и неравно. — Мислех, че банкетите се организират едва след като търгът е напълно подготвен.

— Не беше банкет. Просто вечерях. В кварталното бистро.

— Така ли? С кого?

Чу закопчаването на някакъв цип. Излизаше ли някъде?

И я чакай малко. Какво изобщо правеше вкъщи? В момента в Ню Йорк е късен следобед. Обикновено се прибираше преди девет само ако трябваше да излиза след това.

— Сири за момент — започна Ейприл. — Какво правиш вкъщи по това време? Това, което чувам, да не би да е от куфарите? Заминаваш ли някъде?

— Да! Затова се опитвах да се свържа с теб. Приключваме една сделка в Лондон. До вчера мислех, че сделката е мъртва, но днес възкръсна! Не вярвах, че този скапаняк ще се реши, но стана! Не се опитвайте да надцакате Трой Воут, копеленца, готов съм да чакам колкото е необходимо.

— Сделка в Лондон?

Новината бе дошла съвсем неочаквано, а може и да не беше точно така. Щом се стигнеше до приключване на някоя сделка, независимо за коя точка на света става въпрос, Трой отиваше, за да подпише заключителните документи и да присъства на неизбежната официална вечеря. „Станхоуп“ не бяха приключвали сделка от известно време, всъщност от три месеца, затова новината бе добра. Донякъде.

Ейприл не можеше да си спомни колко сделки бе осъществил Трой през седемте години на брака им, или през деветте години, откакто бяха заедно. Единственото, което знаеше, бе, че за последното приключване Трой бе отишъл в Сингапур. И в Сингапур бе правил секс с друга жена.

— Да — отвърна Трой — приключваме сделка. Ще придобием деветдесет процента от капитала на предприятие за производство на лагери. Мисля, че ти разказах за това.

— Добре — промълви Ейприл и замълча за няколко секунди. — И причината да ми кажеш всичко това е, че…

— Мислех си, че е задължително да уведомиш съпругата си, преди да напуснеш страната. Повечето жени държат на тези неща.

Груб или забавен се опитваше да бъде? Понякога беше трудно човек да прецени.

— Само в Лондон ли ще бъдеш, или ще ходиш и някъде другаде? — попита тя.

Ейприл се отдалечи от писалището, където остави бързо надрасканата бележка за чантите от „Той… нещо си“ и отиде до прозореца. Застана там само по лилави дантелени боксерки и корсаж и се загледа в хората под нея. Приятели, двойки, любовници — всички се движеха по двама. Ейприл се замисли за съпруга си — утре щеше да е в Лондон, на съвсем кратко разстояние с влак. Искаш ли да се срещнем за вечеря? — можеше да й каже. — Романтична среща в Европа. Но нямаше да го направи и тя нямаше да пита.

— Лондон е много близо до Париж — заяви Ейприл решително, опитвайки се да премахне всякаква надежда от гласа си.

Той трябваше да направи първата крачка. Тук не ставаше въпрос за някакъв тест или игра, но Ейприл не можеше да остане в този брак, ако той не покажеше поне малко желание, страст или поне старомодно усилие. Ако тя самата направеше предложението, никога нямаше да разбере, дали се е съгласил да се срещнат, воден от съжаление или от чувство за вина. Трябваше да й покаже какво означава за него.

Честно казано, Ейприл не можеше да си спомни дали старият Трой щеше да дойде да я види във Франция, или щеше да изчака, докато и двамата се върнат в Ню Йорк. През последните няколко месеца не й беше никак лесно да разграничи човека, в когото се бе влюбила, от човека, който й се искаше да бъде той. И двата стандарта бяха напълно непостижими. Навярно не бе напълно справедливо, но все още й бе по-лесно да гледа на Трой като на безсърдечен измамник и злодей, отколкото като на съвсем обикновен човек със свои недостатъци и грешки.

— О — каза той, — права си. Няма да се тревожим, че сме в различни часови зони.

— Така е. Ползата от часовите зони — въздъхна Ейприл. — Не ми остава друго, освен да ти пожелая приятно прекарване.

— Не искаш да заминавам ли? В това ли е проблемът?

— Защо да не искам? Всичко е наред!

— Ами не съм отсъствал от къщи откакто…

— Да, знам — прекъсна го Ейприл. — Нямам нищо против.

Наистина ли нямаше нищо против? Да, не, не съвсем. Но какъв избор имаше? Не можеше да му нареди да не заминава. Бяха стигнали до споразумение, негласно, но все пак споразумение. Не можеш непрекъснато да наказваш някого за едно и също престъпление, независимо колко много ти се иска. Правиш го на момента или напълно забравяш. Сега Ейприл имаше чувството, че стои на пристана, само дето не знаеше дали заминава, или се връща.

— В интерес на истината — започна Трой и прозвуча като най-добрия или най-лошия търговец, в зависимост от това от коя страна на масата за преговори седеше човек, — трябва да ти кажа, че Уилоу Уайнтраб ще пътува с мен. Тя също работи по тази сделка.

Ейприл не отговори. Трой въздъхна.

— Няма ли да реагираш? — попита той. — Нищо ли няма да кажеш?

— Не. Нямам какво да кажа. Освен може би да те посъветвам този път да не спиш с нея.

— Ейприл, не е честно!

— Прав си. Но, виж какво, радвам се, че и тя ще е там. Сигурна съм, че присъствието й на официалната вечеря е абсолютно необходимо.

— В момента е по средата на договора си с нас. Независимо дали ти харесва или не, тя е част от екипа. Можех да предложа да не идва, да си намери друга работа, но тогава щях да съм принуден да прекратя договора й, а това означава да давам подробни обяснения на партньорите си и на компаниите, за които работим. Освен това може да ме съди. Това е положението.

— Не говори повече за това — заяви Ейприл. — Просто… Всичко е наред.

— Никога повече няма да ти изневеря. Не знам още колко пъти трябва да ти го повторя.

— Всъщност не искам никога повече да го казваш.

Ейприл се отдръпна от прозореца и тръгна към банята, напълно съзнавайки каква гледка представлява за хората на улицата. По някакъв начин това я накара да се почувства добре, сякаш наказваше Трой. И други хора могат да ме видят гола! Разбира се, този факт изобщо не би го притеснил.

— Дела, а не думи — каза той.

— Нещо такова — отвърна Ейприл, пусна водата и намокри четката си за зъби. — Хората ходят на служебни вечери. А там присъстват и представители на другия пол. Някои от тях дори са привлекателни. Разбирам.

Ако искаше да спомене срещата с Люк, сега беше моментът да го направи. За миг се поколеба. Но какво толкова имаше да каже? Не искаше да е злобна, а и честно казано, изпитваше известно удоволствие от това, че запазва новината за себе си. От друга страна, може би преди време Трой бе разсъждавал точно по този начин по отношение на Уилоу.

— Ами — Трой очевидно се колебаеше, — добре тогава.

— Да, добре.

— Добре.

Ейприл не бе много сигурна какво точно очаква да чуе, но определено не беше „добре“ (край на изречението, точка).

— Мислех си — гласът му прозвуча приглушено, някак отдалече.

Ейприл дръпна телефона от устата си и започна да си мие зъбите.

— Може би когато се върнеш — продължи Трой, — трябва да отидем на семейна терапия.

Ейприл се изплю в умивалника.

— Знаеш какво е отношението ми към психотерапевтите — каза тя.

— Поне не може да навреди.

— Нима?

— Не знам защо си толкова убедена, че баща ти няма никаква полза от терапевта, при когото ходи. Мина много време…

— Много меко казано.

— Но все пак той започна да гледа по съвсем друг начин на проблема с майка ти.

— Първо на първо, нямам никакво намерение да те питам откъде знаеш как гледа баща ми на проблема сега или пък как с гледал в миналото — заяви Ейприл. — И второ на второ, не споменавай майка ми, когато имаме проблем, разбра ли? Ще завърши зле за теб.

— От какво толкова се страхуваш? — попита Трой. Не се отказваше, вечно искаше да стигне там, където най-много я болеше. — През главата ти са минали толкова много неща. Проблемът с майка ти е наистина сериозен. Хората ходят на консултации по много по-незначителни поводи. Защо отказваш дори да обмислиш подобна възможност?

— Защото терапията не помага и аз нямам нужда от нея. Ще се справим с това. По един или друг начин ще се справим.

С други думи, животът на Ейприл може и да беше истинска бъркотия, но тя нямаше да умре от разбито сърце. Физически беше невъзможно. Собственият й баща беше доказателство за това.

Ейприл отиде в спалнята. Отметна завивката и се вмъкна между чаршафите. Потрепери и погледна към часовника, погледна към лампата, погледна към малките топчета по износеното одеяло. Трой мълчеше. Дори не чуваше дишането му.

— Доколкото разбирам, вече излизаш — каза Ейприл, докато от другата страна на линията се носеше звука на принтер.

После чу как той затваря компютъра и приглушеното тупване на коженото му куфарче върху бюрото.

— Да. Колата ще пристигне всеки момент. Обичам те, Ейприл.

— Аз също те обичам.

— И вече ми липсваш.

— Тогава ела — изрече бързо тя за своя собствена изненада — проклетото вино. — Ела в Париж! Толкова е близо. Ще бъдем толкова близо! Дори да е само за една вечер. Ще си направим романтична среща. Всъщност звучи доста секси.

— Звучи чудесно — съгласи се той веднага. — Но няма да имам време за това. Ще съм зает с тази сделка ден и нощ.

Ден и нощ. Точно от такива сделки се страхуваше Ейприл, в пряк и преносен смисъл. Трой знаеше, че все още е разтревожена, че все още се чувства несигурна в отношенията им, и въпреки това дори не направи опит да обмисли възможността да дойде при нея в Париж. Ейприл се опита да погледне в бъдещето, да си представи как ще се чувства след време. Дали това ще бъде моментът, в който ще свързва с осъзнаването, че всичко е свършило?

— О, колата е отпред. Трябва да тръгвам. Ще ти се обадя по пътя. Обичам те.

— Може би аз мога да отскоча до Лондон… — започна Ейприл, но той вече беше затворил.

Ейприл въздъхна, протегна се и загаси лампата. Беше прекалено тихо. Едва ли не тъжно. Отметна завивките и тръгна боса към прозорците, където за трети път тази вечер застана полугола на лунната светлина. Наведе се, отключи рамката и отвори единия от прозорците, за да проникне вътре нощният въздух.

Върна се в леглото и докато чакаше градските звуци, които нахлуваха през отворения прозорец, да я приспят, започна да си представя Март, Жан и производителя на прилепово гуано. Опитваше се да не чува думите на Трой. Няма да имам време за това. За първи път я отхвърляше така директно. Но и за първи път Ейприл му бе дала възможността да го направи.

Chapitre XXVII

Беше петък.

Петият ден на Ейприл в Париж и вторият на Трой в Лондон. Той трябваше да се върне вкъщи в понеделник. Както сам бе казал, нямаше много време. И въпреки това, когато Ейприл си помисли за Уилоу Уайнтраб и за всичко, което можеше да се случи междувременно, имаше чувството, че предстои цяла вечност.

Прекара сутринта в инвентаризация на вещите, които бяха пренесени в мазето на аукционната къща. Въпреки първоначалния песимизъм на Оливие, все пак бяха успели да им намерят място. Ейприл прехвърляше антиките, оглеждаше печатите и подписите, прекарваше пръсти по полираните повърхности, за да установи кои мебели са лакирани допълнително, и през цялото време усещаше присъствието на Трой, сякаш той бе някъде съвсем наблизо.

Разговорът им бе предизвикал в нея безпокойство, което не я напусна през следващите нощи. Отхвърлянето на поканата й я караше да изпитва желание, каквото не бе чувствала през последните деветдесет дни. По дяволите, толкова много го искаше! Всеки път, когато се завъртеше в леглото, Ейприл очакваше да го види до себе си. Можеше да се закълне, че усеща мириса му, че го чува как се смее някъде наблизо.

Махай се оттук. Трой, мислеше Ейприл, или по-скоро ела тук.

Работата в мазето би трябвало да е по-продуктивна от тази в апартамента. Там присъствието на Март вече не се усещаше толкова и нямаше причина, голяма колкото Южна Америка (някой да си спомня прилеповото гуано?), която да я разсейва. Нямаше начин да си представи Март в това бетонно мазе, застлано с мокет, което миришеше на влага. За съжаление, въображението й продължаваше да работи и в мазето, и Ейприл си даде сметка, че усещането за Март просто бе заменено с усещането за Трой. Тъй като до средата на следобеда не успя да свърши особено много работа, реши да приключи по-рано. Чувстваше се дезориентирана и изморена от липсата на храна и дневна светлина. Изкачи се на бегом по стълбите, стигна до фоайето на сградата и тогава реши, че щом не може да се отърве от призрака на Трой, ще е най-добре да потърси истинския човек. Каза бързо au revoir на охраната, извади телефона и си пое дълбоко въздух. Ела в Париж. Моля те. Липсваш ми — гласеше съобщението до съпруга й. Натисна бутона за изпращане, преди да успее да размисли.

Навън времето бе необичайно бурно и ветровито за юни. Вятърът я блъсна в лицето и Ейприл сви ръце в юмруци и ги мушна дълбоко в джобовете на шлифера си. Беше по средата на пътя до апартамента, когато телефонът иззвъня. Продължи да звъни нетърпеливо, като всеки следващ звън се сливаше с предишния. Не беше очаквала да й отговори толкова бързо, още по-малко да й се обади. Може би в крайна сметка всичко ще се оправи. Ейприл се вмъкна в една сладкарничка и дръпна шала от устата си.

— Идваш ли? — попита тя и застана в ъгъла, за да не би някой да помисли, че чака на опашката. — Идваш в Париж? Би било чудесно. Имаме нужда.

— Наистина е така! Но не знаех, че съм поканена. Кога да тръгна?

Бърди. Ейприл трябваше да се досети. Или по-скоро трябваше да погледне номера, изписан на екрана, като всеки нормален човек. Какво си мислеше? Глупаво бе да очаква, че Трой ще й отговори по средата на работния си ден в Европа. Как беше възможно да греши толкова често!

— О, здрасти, Бърди! — поздрави я тя. — Взех те за Трой.

— За Трой ли? — чу се някакъв шум, последван от цял порой ругатни. — По дяволите! Току-що изсипах кисело мляко върху сутиена си.

— По-късно ще замирише много хубаво.

— На мен ли ми го казваш? — отвърна Бърди. — Тук сигурно е над петдесет градуса, а влажността е милион процента.

— Колко е хубаво, че никога не преувеличаваш.

— Какво беше това за Трой и Париж? — попита Бърди. — Да не би да идва да те види?

— Обсъждахме нещо подобно — каза Ейприл, което не беше далеч от истината. — Всъщност той е от другата страна на Ламанша. В Лондон. Приключва една сделка.

Освен това току-що му бе изпратила съобщение и плановете за среща можеха да се потвърдят в следващия един час. Трой не би й отказал за втори път. Не може да го направи.

— Страхотно! — възкликна Бърди. — Учудена съм, че ще се откъсне от купонясването.

— Моля?

Ейприл пристъпи още по-навътре в ъгъла, изобщо не я интересуваше, че е единственият клиент, който говори по телефона.

— Най-добрата ми приятелка също е в Лондон в момента — обясни Бърди. — Нали познаваш Хейли? Мисля, че сте се виждали.

— Разбира се — Ейприл кимна, макар изобщо да не беше сигурна.

— Хейли е секретарка на един от големите шефове в „Карлайл“. Тази седмица те също са приключили сделка в Лондон. Всички се познават — половината от тях са работили и на двете места, но това няма значение, важното е, че всички са купонясвали заедно. Видяла е Трой! Макар че сигурно не би трябвало да ти го казвам…

— Какво е видяла?

Изведнъж й се стори, че в магазина е прекалено горещо. Ейприл дръпна шала си и започна да си все с една салфетка.

— Купонясвал е — продължи Бърди. — В „Бийчъм“. Всички са били там, хората от „Станхоуп“, от „Карлайл“ и останалите, свързани с тях.

— Останалите, свързани с тях — повтори Ейприл.

Това означаваше юристите. И експертите по околна среда.

— Да, явно не е лесна работа. Купонясват по цяла нощ, а на сутринта директно се залавят с бизнес срещите. Хейли вече е усвоила изкуството да ходи на работа пийнала, но сега дори на нея й идва в повече.

На Ейприл също й идваше в повече. Пили са и какво от това, така празнуват финансистите. Бутилки вино от пет хиляди долара, астрономически сметки по баровете, които се появяват в международните новини и карат почтените американци, които се скъсват от работа, да беснеят от гняв. Това, което тревожеше Ейприл, не беше невъздържаността, а по-скоро до какво водеше тя.

Много добре знаеше какво представлява Трой, когато излезете от лъскавата си обвивка. Очевидно, ако се съдеше по инцидента в Сингапур, Уилоу също бе наясно, но Ейприл имаше много по-богат опит.

В началото този мъж, който щеше да й стане съпруг, я плашеше. Бяха излизали четири пъти — пет, ако броим и срещата в салона на летището и последвалия полет. След първите четири и половина срещи обаче Ейприл въобще не беше сигурна още колко дълго ще продължат.

Двамата се разбираха. Разбираха се невероятно. Това никога не бе стояло под въпрос. Трой беше мил и внимателен и в сто процента от случаите казваше точно това, което се очакваше от него. Беше идеалният характер в комбинация с перфектна физика — безупречно изгладени дрехи, добре оформена челюст, пясъчноруса коса, винаги внимателно сресана и с лек намек за сребро по слепоочията.

За тях също имаше заключителна вечеря, този път в Ню Йорк. Ейприл, разбира се, не присъстваше, тъй като нямаше нищо общо със сделката и (все още) имаше малко общо с Трой. Той обаче отиде и после най-неочаквано се появи на вратата на апартамента й. Когато тя отвори, Трой стоеше облегнат на стената с разрошена коса и лека усмивка на устните. По дяволите, помисли си тогава Ейприл. Изглеждаше несравнимо по-добре с този малко по-небрежен външен вид.

Трой остана през нощта и нещата се случиха в степен, каквато Ейприл никога преди не беше изживявала, макар да имаше богат опит за сравнение. Не ставаше въпрос само за секса. Разбира се, той беше страхотен и в големи количества, но освен това двамата се смееха, разговаряха и се наслаждаваха един на друг, докато слънцето не изгря над града. Нямаше как да видят изгрева, старият апартамент на Ейприл не можеше да се похвали с най-хубавия изглед. Но въпреки това, когато бяха заедно, и двамата имаха чувството, че ги облива светлина. Тогава Ейприл разбра, че всичко е свършено, не можеше да си представи, че е възможно да се върне към живота без него, поне за известно време.

Проблемът със случилото се в Сингапур бе, че Ейприл не можеше да обвини Уилоу. Напълно разбираше как се е случило всичко. И се страхуваше, че същото можеше да се повтори и в Лондон.

— Ейприл — обади се Бърди, — чуваш ли ме?

— Да, съжалявам, в момента съм в една сладкарничка и има много хора…

Напъха шала си в чантата, но продължи да има чувството, че се задушава, сякаш все още бе плътно омотан около врата й. Ароматите и цветовете (тези макарони — розови, оранжеви, жълти, бели) започнаха да се въртят около нея, сякаш бе попаднала в някакъв, изпълнен със сладкиши наркотичен трип. Гласовете наоколо й звучаха като сирени, а хората, които се блъскаха в нея, бяха като излезли от цирка.

— Бърди, трябва да затварям… — каза тя. — Не мога да говоря по телефона тук. Ще ти се обадя по-късно.

Ейприл се извърна, беше загубила всякаква ориентация. Трябваше й цяла минута, за да открие изхода.

— Pardon — каза тя, докато се опитваше да си пробие път през хората. — Pardonnez-moi!

Някой я извика по име. Ейприл изхвърча през вратата. Звънчето продължи да звъни над главата й, докато стъпваше на тротоара. Опитвайки се да си поеме дъх, тя се приведе и бързо зави покрай стъклената витрина на пекарната. Тръгна покрай старата каменна сграда. Задушаваше се и започна да диша с отворена уста, но въздухът все не й стигаше, имаше чувството, че се процежда през ребрата й като вода през сито.

Chapitre XXVIII

— Ейприл — каза един глас.

Тя поклати глава.

— Ейприл!

Някой сложи ръка върху рамото й. Ейприл отвори уста да изпищи и замахна с чантата си, надявайки се по този начин да отблъсне нападателя.

— Аврил!

Тя спря изведнъж, но чантата продължи да се люлее от инерцията и в крайна сметка я удари по главата.

Ейприл отстъпи от удара и се отпусна на земята. След това вдигна поглед към дългокосия мъж, надвесен над нея. Едва успя да забележи усмивката му през кичурите на собствената си коса, които висяха пред лицето й, да не говорим за шока от мозъчното сътресение, което едва не си бе причинила.

— О — промълви тя, — Люк! Здравей!

— Изглеждаш зачервена. Освен това си седнала на земята. Май отговорът е ясен, но все пак ще те попитам — добре ли си?

Добре ли беше? Нямаше отговор на този въпрос.

— Bonjour — поздрави тя и избърса носа с опакото на ръката си. — Съжалявам. Не видях, че си ти. Изплаши ме.

— Май често ми се случва да те плаша. Всичко наред ли е? Изглеждаш притеснена.

— Не! — възкликна тя, но гласът й трепереше. — Добре съм! Съвсем добре!

Ейприл се опита да се изправи грациозно, доколкото изобщо бе възможно, след като бе повалена от собствената си чанта „Шанел“, която бе използвала като оръжие.

— Сигурна ли си, че…

— Напълно! Как вървят нещата?

— Ами… вървят — отвърна той и се ухили. Разбира се, че се ухили. — Трябва да призная, че се радвам, че се сблъсках с теб. Имам купчина страхотни новини тук в чантата. Точно бях тръгнал да ги споделя с теб, когато забелязах една странна, но прекрасна жена да изхвърча от сладкарницата.

— Не може да се каже, че съм изхвърчала.

— Както и да е, нещата изглеждат добре за нашата хубава Март — заяви Люк и извади от чантата си купчина листове. — Има нов апартамент! Повече няма да й замръзва водата в умивалника. Тези са завързани с жълта панделка, което според мен означава положителни промени за нашата мадам дьо Флориан. Или може би влагам повече смисъл, отколкото трябва.

— Дневниците ли са това? — попита Ейприл и се разсмя, по-лесно й беше да се разсмее, отколкото да се разплаче. — За мен ли ги носиш?

— Разбира се. Нали ти казах, че можеш да ги прочетеш. Не бях ли достатъчно ясен?

Люк и подаде листовете. Тя ги пое и ги стисна, без да каже и дума.

— И тук вече срещаме Болдини — заяви той и се усмихна още по-широко.

Ейприл ги притисна до себе си, все още озадачена от всичко случило се през последните седем минути, а и от случващото се от другата страна на Канала. Тръсна глава, за да проясни мислите си.

— Всичко наред ли е? — попита Люк за трети път. — Изглеждаш доста разстроена.

— Не знам — отвърна Ейприл и въздъхна. — Наистина не знам.

Бракът й, този мъж, който се появи сякаш от нищото, напрежението от това да постъпи правилно с Март — нищо чудно, че Ейприл имаше нужда от стена, на която да се облегне.

— Е, благодаря ти за дневниците. Радвам се, че се видяхме. Спестих ти едно разхождане. Доскоро!

Тя се обърна и тръгна с бърза крачка в обратната посока. Съзнавайки, че Люк я следва по петите, изобщо не внимаваше и в стремежа си да се движи по-бързо, когато някой се изпречеше на пътя й, слизаше на платното, заставайки точно пред мотоциклетистите, които караха като луди.

— Ще те размажат като палачинка — провикна се Люк, който я следваше без всякакво усилие. — Salut! Спри! Кажи ми какво става!

Люк стисна Ейприл за горната част на ръката, изтегли я от платното и я вкара между две зелени железни порти. Тя премигна. Изведнъж вятърът изчезна, изчезна и шумът на моторите и забързаните хора по улицата.

— Къде сме? — попита Ейприл и отпусна ръка.

Вдигна поглед към прозорците над себе си, по тях имаше сандъчета, отрупани с розови, червени и оранжеви цветове. По стените се виеше бръшлян. Под краката й имаше застлана с камъни пътека. А в края на пътеката — пейка. Ейприл се отправи към нея през гъстата растителност.

— В един двор — отговори Люк — Място за почивка.

— Много е красиво — каза Ейприл и седна на пейката.

Още една причина да обича Париж — в града имаше безброй местенца, където човек можеше да се усамоти, безкрайни странични ниши, в които да потъне. Париж наистина беше популярна дестинация, но вътре в самия град можеха да се направят хиляди пътешествия.

— Така е — съгласи се Люк, — красиво е.

Остана прав, като че ли я предизвикваше да стане и тя и да се откаже от отмората, която й предложи. Това щеше да бъде съвсем в нейния стил, non? Ейприл установи, че й е приятно да се отпусне, че с удоволствие ще приеме утехата, която й предлага.

В този момент почувства, че започва да се размеква.

— Е — заяви Ейприл и се опита да придаде известна грубост на гласа си, — надявам се, че не се намираме в нечия частна собственост. Никак не бих искала да ме арестуват.

— Всичко е наред. Ако някой ни попита, ще кажем, че имаме час при зъболекаря в тази сграда.

В този момент Ейприл се сети за своя зъболекар и неговия кабинет с евтините мебели, аквариум с рибки и плот от имитация на дърво. Представи си тясната чакалня и малкия метален асансьор, който работеше само в четвъртък.

— В този град дори и ходенето на зъболекар е вълнуващо — отбеляза тя игриво.

— Май сте имали прекалено дълъг ден, мадам Воут. Изглеждате като под обсада.

— Merci. Под обсада. Много сте мил. Но да, наистина беше дълъг ден. Дълга седмица. Дълъг месец.

Люк не каза нищо. Ейприл почеса лявата си ръка.

— Знаеш ли, не е необходимо да стоиш тук и да ме пазиш — каза тя.

Очакваше и той да седне, всъщност една малка частица от нея искаше да го направи. Но Люк не помръдваше, стоеше изправен на едно отъпкано място на пътеката, сложил ръце на кръста си, а слънчевите лъчи преминаваха през черната му коса.

— Кое му беше тежкото? — попита той. — На деня.

— Нищо, асистентката ми — отвърна Ейприл и поклати глава. — Обади ми се. Тя е страхотна. Обичам я. Но понякога е като трън в задника.

— Сигурно е французойка.

Ейприл изсумтя.

— Не, не е французойка. И не съм справедлива към нея. Тя е фантастична асистентка. Дълга история. И всъщност изобщо не е свързана с нея. Няма значение, ужасно глупаво е. Всичко е глупаво.

Люк кимна. Не искаше да я притиска повече.

— Искаш ли да те оставя сама? — попита той.

— Мисля, че не е необходимо. Но не се чувствай длъжен да оставаш.

Той посочи към дневниците.

— Установил съм, че когато съм разтревожен, четенето много помага.

— О, много си мъдър. За французин — опита се да се пошегува Ейприл. — Но предложението наистина е добро.

Изведнъж вятърът отново се усили. Бретонът на Люк заподскача по челото му, а Ейприл усети, че връхчетата на ушите й започнаха да парят. Отново омота шала около врата си.

— Е, ще се видим скоро — каза Люк. — Приятно четене.

— Благодаря, Люк. Още веднъж. За всичко.

— Удоволствието е изцяло мое. Бих направил всичко, за да накарам едно хубаво момиче да се усмихне.

Люк вдигна ръка за поздрав, намигна й, обърна се и излезе от двора, безгрижно и небрежно, и повече не се обърна към нея.

Ейприл го наблюдаваше как спира пред портата и пали цигара. Вятърът издуха дима и слабия аромат на парфюма му обратно към Ейприл. Макар полъхът да идваше отдалеч и да се смесваше с останките от закъснели цветчета по дърветата, тя имаше чувството, че Люк все още е до нея. Размърда се върху напуканата каменна пейка и развърза първата купчина, а в това време гълъбите кълвяха семенца в краката й. Все още не бе прочела нито дума, но вече започваше да се усмихва.

Chapitre XXIX

Париж, 15 октомври 1891 г.

Ето че го направих! Продължавам напред. Изкачвам се нагоре! Нов апартамент! Je l’adore!

Трябва веднага да поясня — апартаментът е малък и не е много далече от старото ми жилище и в буквален, и в преносен смисъл. Въпреки това е мой, вътре е топло и (почти) има място за всичките ми рокли. Най-хубавото е, че не трябва да плащам за него. Пиер не иска и да чуе, че бих могла да плащам с парите, които печеля.

Пиер, ах, Пиер! Прекарахме няколко страхотни седмици, обикаляйки из Париж, избирахме различни подаръци и бижута и вечеряхме в най-хубавите ресторанти. Но сега той замина за Аржентина, за да търгува с прилепово гуано и други помощни вещества. Ще се оженим, когато се върне, поне така заяви той. Твърди, че нищо не може да го отдели от мен, дори смъртта. Никога не бих пожелала смърт на горкия човечец, но искрено се надявам, че ще прекара остатъка от дните си, занимавайки се с гуаното.

Не ме разбирайте погрешно. Пиер е страхотен, но не бих искала да се будя до него всяка сутрин. Не бих искала да целувам този голям и крив нос и да докосвам косматите му малки уши всяка вечер, преди да си легна. Той е приятен човек, но аз все още не съм навършила и осемнайсет и не съм готова да се вържа на едно място през останалата част от живота си, особено ако той осигурява въжетата.

За съжаление, дадох прекалено много обещания, затова ще настъпи истински погром, когато се върне. Мога само да се надявам, че няма да го направи. Ако разчитам на това, което казват момичетата от старото ми място, мъжете от Южна Америка никога не се връщат. Но не трябва да забравяме, че за разлика от техните, моят мъж наистина е в Южна Америка.

Момичетата от hôtel des femmes… Луиз, Габриел и Еме. Мислех, че ще ми е мъчно да ги напусна. Очаквах, че ще гледам на времето ни заедно със смесица от усмивки и сълзи. Но когато опаковах и последния си сандък и сложих шапката на главата си, единственото, което изпитах, бе облекчение, че напускам това забравено от бога място. Когато момичетата се събраха, та да се сбогуват с мен, забелязах колко измъчени изглеждаха, колко дълбоки бяха следите, оставени от града и от професиите им. Еме винаги ми бе изглеждала хубава, но когато пристъпи в мъждивата светлина на коридора, за да ми каже довиждане, и видях в какво състояние е лицето й, стомахът ми се сви. Изглеждаше стара, сбръчкана. Гримът й се бе събрал в бръчките и се бе спекъл там като напукана кал в пресъхнало речно корито.

Старата жена беше права, когато предположи, че ще има много желаещи за стаята ми. В дните, преди да си тръгна, тя непрекъснато преговаряше с потенциални наематели, караше се и кряскаше като пияна кокошка. Аз бях първата, която си тръгваше по свое желание, а не бях изритана или умряла в мъки от сифилис. В резултат на това старата вещица бе по-сърдита от обикновено. Направи ми голямо удоволствие да мина гордо покрай нея, да й кажа au revoir и да й намигна така, както само Емили може да го направи.

Бях слязла вече по стъпалата, почти си бях отишла завинаги, когато иззад една газова лампа дочух тих дрезгав глас.

— Жан Юго? — каза скритата като мишка жена.

За малко да не се обърна, бях сигурна, че слухът ми си прави шеги.

— Жан Юго — повтори същият глас — Доде?

Извърнах се бързо, думите бяха на върха на езика ми и всеки момент бяха готови да се излеят навън под формата на ругатня. И тогава я познах — Маргьорит, бездомното дете, което преди толкова месеци стоеше до мен на улицата по време на сватбената процесия на Жан Юго. Очуканият куфар ми подсказваше, че тя ще е тялото, което ще топли студената ми стая.

— Bonjour! — поздравих я аз и отново й се представих. — Много се радвам, че те виждам пак.

Можете ли да си представите — Маргьорит направи реверанс! След това ме погледна и лицето й се озари от усмивка, какво лице — идеални розови бузи, ситни бели зъби, големи влажни кафяви очи. Пред мен стоеше едно съвсем дребно момиче — ниско на ръст, с малки ръце, тънък кръст, миниатюрно във всяко едно отношение, с изключение на бюста, чийто размер противоречеше на природните закони. Тя приличаше на нечие дете. В сравнение с нея другите момичета изглеждаха така, сякаш са изскочили от студената кафява земя или пък са били произведени във фабрика при най-мизерни и оскъдни условия. Маргьорит беше различна. Почувствах необходимост да я спася. Не знаех, че съм способна на такова чувство.

— За моята стая ли си дошла? — попитах я аз.

— Да, толкова се радвам, че намерих свободно място — отвърна тя и думите й прозвучаха като на кралица, а не като на безпризорно хлапе от евтин пансион. — А сега трябва да си намеря и работа.

И тя погледна към сградата. Проследих погледа й и забелязах Луиз, която надничаше от прозореца си. Сърцето ми подскочи.

— Мило момиче — започнах аз и прозвучах като майка, макар че съм само година-две по-голяма от нея, — сигурна ли си, че точно това искаш? Този hôtel? Тези хора? Нали виждаш, че аз си тръгвам оттук? Има причина.

— Дали съм сигурна? — попита тя и сбърчи нос. — Не бих казала, че имам особено голям избор.

— Ние сами правим избора си — казах аз и бръкнах в чантата си. — Вземи това.

И сложих в ръката й малко пари.

— Не мога…

— Можеш. Преди да затънеш в калта на тези професии, към които момичетата ще се опитат да те склонят, моля те, помисли добре какъв живот би искала да водиш. Надявам се, че тези пари ще ти дадат време да помислиш.

— А ти какво работиш, че имаш възможност да раздаваш пари на непознати? — попита тя. — Няма значение, мисля, че знам отговора.

— Не, не знаеш! — срязах я аз. — Не е това. Чувала ли си някога за „Фоли Бержер“?

— Салонът за танци ли? — попита тя и лицето й моментално се оживи. — Виждала съм афишите. Наистина ли съществува? И тези красиви момичета наистина ли са вътре?

— Наистина — отговорих аз — вътре има красиви момичета и много други неща. Знам, защото работя там.

— Да не би да си танцьорка на канкан? — очите й за малко щяха да изхвръкнат. — Това е толкова вълнуващо!

— Не, барманка съм — казах аз и извисих глас до небето. — Работата е фантастична.

— О! — въздъхна тя очевидно разочарована, дори бюстът й се отпусна надолу. — Е, много се радвам, че си поприказвахме.

— Преди да отхвърлиш тази възможност, нека ти кажа следното. Заплащането е добро, срещам се с интересни хора и имам нари, с които да плащам наема на апартамент, стократно по-добър от това тук.

Трябва да призная, че всъщност не плащах наема на апартамента с парите, които печелех от работата си, но без „Фоли Бержер“ нямаше да има Пиер, а без него нямаше да има апартамент, така че в крайна сметка бе едно и също.

— Защо ми разказваш всичко това? — попита Маргьорит.

— Може би там ще се намери работа и за теб.

Думите изхвърчаха от устата ми така, както бях виждала слузта да изхвърча от носа на Пиер, когато се смее. Нямах никакво право да предлагам работа на когото и да било. Та нали аз самата едва успях да се сдобия с този пост! Ако Маргьорит се появеше там, Емили или щеше да умре от смях, или щеше да изрита задника ми навън.

— Наистина ли? — попита Маргьорит. — Мислиш ли, че е възможно?

— Разбира се.

Лъжа. Пълна глупост. Всъщност бях готова да заложа едномесечната си заплата, че това никога няма да стане. Или пък ще е за моя сметка, ако стане. Bien sûr, Mademoiselle! Имаме работа за вас. Нали току-що уволнихме една барманка!

— Повечето вечери съм там — казах на Маргьорит, като продължих да се закопавам все повече, но вече не можех да се спра. — Моля те, ела и ме намери. Ще видя какво мога да направя за теб.

Помислих си, че ако не на Емили, мога да разчитам на Жерар. Макар да изглежда много строг, е по-лесно е да се справиш с него, отколкото с болнавата котка, която мяука пред прозореца ми всяка нощ.

— Благодаря ти! — каза Маргьорит, очите й бяха станали още по-кръгли и по-влажни, бяха така всепоглъщащи, сякаш можеше цялата да потъне в тях. — Наистина оценявам жеста.

— Моля те, ела и ме намери — повторих аз. — Ще те чакам.

Това стана преди три дни. Всяка нощ се движа между бара и бутилките. Усмихвам се и очаровам посетителите. Казвам точно това, което се очаква от мен, заставам така, че да изглеждам най-добре, и винаги внимавам светлината да ме осветява от най-подходящия ъгъл. Докато флиртувам и се правя, че всичко е наред, вероятността Маргьорит да се появи никога не ми излиза от ума.

Не трябваше да й казвам да идва да ме търси. Това беше от онези добри идеи, които много бързо се превръщат в големи неприятности. И без това вече изместих Емили като най-хубавата бардама във „Фоли“. Може да не съм танцьорка на канкан, но вече имам име, да не говорим за способността да определям кой може да погледне под полата ми.

Маргьорит е груба и дрипава, но под мръсотията се крие истински блясък. Едно посещение при добър фризьор и по-голямо количество избелващ сапун и Маргьорит може да ме надмине. Стигнах далече, но все още не съм стъпила стабилно на краката си. Изкачвам се, но все още не виждам върха. Емили мърмори, че привличам цялото внимание и че заплатата й значително е намаляла, откакто съм там. След няколко месеца може и аз да казвам същото по адрес на Маргьорит.

Но трябваше да го направя. Трябваше да се опитам да я взема със себе си и да я преведа до онова непознато място, което се опитвам да достигна. Прилошава ми само като си помисля, че това малко мишле можеше да се превърне в една от les filles soumises. Колко съсипваща е тази професия за жената! Маргьорит е толкова дребна, болезнено слаба и нежна. Мъжете напрано ще я довършат.

Истината е, че в момента, в който я видях, усетих някаква връзка с Маргьорит, желание да играя ролята на нейна майка, което, бог ми е свидетел, е наистина неочаквано. Разликата между нас е едва няколко години, но имам чувството, че някой я е изпратил, за да я пазя. И макар че Маргьорит може да се окаже моя съперница, едно момиче не може да живее само с мъже. Искам да бъде до мен.

Мисля, че и тя изпитва същото, не по отношение на мъжете, а по отношение на тази невидима нишка, по отношение на връзката между нас. Неслучайно се нанесе в моята стая. Неслучайно ме послуша, когато й казах какво да прави и какво не. Ще дойде, сигурна съм в това. Все още не съм предупредила Жерар. Мога само да се надявам, че под крилото му ще се намери място и за двете ни.

Chapitre XXX

Париж, 2 февруари 1892 г.

Не мога да си спомня кога за последен път видях слънцето. Навън е мразовито и хапливо и дори снегът е по-студен, отколкото би трябвало да бъде. Самото измъкване от леглото сутрин е проява на воля. Много пъти съм си мислила дали да не поставя горещи въглени в джобовете си, докато отивам на работа пеша. Дори Маргьорит закопчава корсажа си догоре!

Това мъкнене от апартамента до работа и после обратно е направо ужасно. Снегът полепва по ботушите ми и прониква навътре чак до пръстите на краката ми. Не знам как, но вътре в обувките ми винаги има повече сняг, отколкото от външната им страна. Апартаментът ми е топъл, поне в сравнение с предишната квартира, но въпреки че почти непрекъснато слагам въглища в печката, не спирам да усещам влага, така че не мога да кажа, че се чувствам комфортно.

Двете с Маргьорит се притискаме една до друга всяка вечер. Това е единственият начин да се стоплим. Но въпреки това, често се налага да спя сама. Работното време на Маргьорит е различно от моето, като се има предвид, че тя е изпълнителка, а аз съм само барманка. Пиша всичко това с усмивка и без ревността, която очаквах, когато Маргьорит ми съобщи за повишението си и заяви, че ще участва в номерата на „Фоли Бержер“.

С всеки изминал ден ставам все по-щастлива, че обслужвам танцьорките на канкан и изпълнителките на заведението. Маргьорит е от изпълнителките със специални номера. Наеха я, поради това че гърдите й изглеждат фантастично, когато ги извие настрани и ги пъхне под мишниците си. Кълна се, че някой ден ще се заклещи и завинаги ще остане така. Тъй като нямам специален талант, нито пък специален бюст, аз си стоя зад бара. Eh bien! Je suis heureuse!

Пиер продължава да заплашва, че съвсем скоро ще пристигне от Южна Америка, а аз продължавам да го обезкуражавам. Та кой би искал да е в Париж през зимата? Това си е робство! Тази част от думите ми напълно отговаря на истината. Освен това споделям твърдата вяра, че мъжът трябва да търси утеха, когато е далеч от своята любима. Мълвата твърди, че платените дами в Южна Америка могат да засрамят всяка парижанка. Чакам с нетърпение да бъда засрамена! Наистина чакам!

Като говорим за срама (или по-скоро за неговата липса), станахме доста добри приятели с Жозеф Пижол. На посетителите на „Фоли Бержер“ той е известен като Pétomane[1], най-известният пръдльо в света. Както е написано на афиша, той е единственият изпълнител, който не плаща за авторските права на композиторите! Когато за първи път приближи до бара и ми разказа как си изкарва хляба, в началото не му повярвах. А и кой би му повярвал? Но когато го видях на сцената, всичките ми съмнения изчезнаха. Както и обонянието ми!

Номерът на Жозеф е един от най-успешните. Хората пристигат два часа по-рано, за да не изпуснат изпълнението му, да останат без място (или пък да трябва да седнат на първия ред, което е твърде опасно)! Никога не съм чувала толкова смях и толкова аплодисменти, както когато той е на сцената. Дори при изявите на Маргьорит и нейните пиперливи истории! Май в крайна сметка дълбоко в себе си всички сме деца.

Това, което ми харесва най-много, в нашия обичан пръдльо, е компанията, която събира около себе си. Никога не съм виждала толкова светила и хора на изкуството, събрани на едно място, както когато Петуман се наведе и разтвори бузите — Емил Зола и Едгар Дега, както и онзи дребничък италианец, приятел на Едгар, художника Джовани Болдини. Всички обожават шоуто на Пижол и това го превръща в най-добрия източник на клюки.

Жозеф казва, че Болдини ме харесва и дори иска да ми нарисува портрет! Макар че Маргьорит се съмнява в това твърдение и е категорична, че „както обикновено Петуман пърди и през двата си отвора“, аз самата не мога да кажа, че имам нещо против харесването и желанието му да ме претвори в художествен образ. Той е привлекателен мъж и твърде известен портретист, или поне така съм чувала.

Според Пруст (най-големия клюкар на света) Болдини станал известен по време на Световното изложение през 1889 година, където отговарял за италианската секция. Тогава бях само на петнайсет и Sœur Marie ме заведе на изложението, но единственото, което исках да видя, беше новопостроената и доста оплювана Айфелова кула. Кое израснало в манастир дете не би искало да види на живо „Вавилонската кула“? По повод на тази злощастна конструкция имаше толкова оживени спорове, че се учудвам, че някой изобщо е забелязал присъствието на италианеца Болдини!

Слуховете гласят, че още преди изложението Болдини вече бил в Париж, като няколко години преди това се бил нанесъл в студиото на Сарджънт. Очевидно е бил доста известен в Лондон, преди да се премести в нашия прекрасен град. Все още не съм потвърдила достоверността на тази клюка, но връзката му с обичания от всички пръдльо е най-добрата препоръка.

Мосю Болдини е смешно малко човече, нервно и свадливо. И въпреки това в него има нещо прекрасно — високите скули и чело, фините черти и пронизващите сини очи. Той е доста по-възрастен от мен, по-възрастен е дори от Пиер, но в него има нещо младежко. Може би гневните избухвания, в които толкова често изпада! Толкова е капризен този човек. Кълна се, че започва да крещи дори когато не харесва посоката, в която духа вятърът.

Болдини идва при мен на бара поне три пъти в седмицата. Според Емили се появява често и когато ме няма, и не й оставя и франк. C’est la vie! Вместо да се отбие до бара на Емили, той се мотаел пет-десет минути, след което си тръгвал, без да е пийнал и глътка или да е хапнал и хапка храна. Пърди и през двата отвора, така ли Маргьорит? Не съм убедена.

Трябва обаче много да внимавам, тъй като Monsieur Merde е един от любимите клиенти на „Фоли Бержер“. Не съм сигурна дали си кореспондира с Жерар или с някой от другите, които често питат как е. Инструкциите са да флиртувам с посетителите, но Жерар не би искал да предам Пиер. Не мога да си позволя да загубя апартамента, нито парите, които ми изпраща всеки месец, особено когато финансовото състояние на Болдини е съвсем неясно. Така и не мога да преценя дали е пълен с пари, или е отчайващо беден. Той е човек, който трудно може да бъде разбран, което, естествено, ме кара още повече да искам да го разбера.

[1] Прозвището, с което бил известен Пижол (1857 — 1945), идва от френските думи péter — „пърдя“, и mane — маниак. — Б.р. ↑

Chapitre XXXI

Ейприл не възнамеряваше да се връща на работа. Но Болдини? Пижол Пръдльото? Мосю Лайно? Не можеше да ги мушне в чантата и да ги остави недокоснати до утре.

Апартаментът на Март беше на две преки от апартамента на Ейприл. Трябваше да се отбие там. Може би щеше да открие нещо, което не бе забелязала преди. Може би щеше да види някоя от вещите в нова светлина. Може би най-после щеше да направи нещо смислено, вместо да стои и да чака Трой да й звънне. На почти трийсет и пет годишна възраст би трябвало отдавна да е престанала да чака момчетата да се обадят.

Затова, прибрала дневниците на сигурно място в чантата си, Ейприл се върна обратно в апартамента. Докато се качваше по стълбите, мислено се подготви за натрупаните вещи и неразборията, които със сигурност я очакваха. Реши, че този път ще започне от трапезарията. Там бяха струпани няколко различни стола, които трябваше да опише.

Входната врата беше отключена. Когато прекрачи прага, Ейприл за миг се запита дали не е попаднала в някой друг апартамент. Столовете бяха изчезнали заедно с деветдесет и пет процента от вещите в трапезарията и абсолютно всичко, което се намираше във вестибюла. Първата мисъл на Ейприл беше да повика полицията. Бяха ограбени.

— Оливие? — извика тя и гласът й отекна в празното пространство. — Марк? Къде сте?

— Тук отзад! — отвърна Оливие. — В голямата спалня!

Ботушите й запотропваха по пода. Намери го, както й бе казал, в спалнята на Март. Опитваше се внимателно да свали тапетите от стените.

— Bonjour, Ейприл — поздрави той. — Как си днес? Съжалявам, че само аз съм тук. Марк е на една среща. Защо гледаш така странно? Обърна ли внимание на тези тапети? Те са на „Дюфур“. Можем да получим по хиляда евро на парче, ако ги свалим внимателно.

— L’appart! — възкликна тя. — Празен е!

— Да, сега е малко по-лесно човек да си проправи път, non? Докато си говорим, още един камион е на път към склада. Извадиха някои неща оттам, за да направят място за мебелите. Скоро ще сме готови да започнем снимките. Септември ще дойде, преди да се усетим.

Ейприл се опита да не изпада в паника. Вече бе изразила чувствата си достатъчно ясно. Тъй като не беше нищо друго, освен наемен работник, нямаше никаква власт да определи начина, по който ще се проведе търгът. Но нещата вървяха прекалено бързо. Всичко се развиваше с главоломна скорост.

— Мисля, че преди да се изготви окончателният вариант на каталога, екипът трябва да се запознае с дневниците на мадам дьо Флориан — заяви Ейприл и докосна чантата си.

Все още не беше готова да ги извади от топлия кръг на познанието, което споделяха само двамата с Люк. За съжаление, времето не беше на нейна страна. Както беше казала самата Март: J’ai d’autres chats à fouetter. Имам друга работа за вършене. В момента тайното четене не беше на дневен ред.

— О, дневниците! Не ги ли прегледахме вече? — попита Оливие.

— Само няколко страници. Има още толкова много и наследниците ни дадоха разрешение да ги използваме в каталога. Люк убеди семейството, че ще ни помогнат с доказателствата за произхода.

— Люк ли? — попита Оливие и вдигна поглед от работата си. — Кой е Люк?

— Мосю Тебо. Адвокатът.

— А, да. Е, има ли нещо с истинска културна стойност в дневниците, или са само брътвежи на една стара дама?

— Брътвежи ли? — възкликна Ейприл. — И, да, тук има неща с културна стойност. Тя говори за Болдини. Споменава Зола и Пруст.

Оливие се протегна към чантата си.

— Е, искаш ли ги? — попита го тя.

— Дневниците ли? — Оливие извади таблета си и вдигна рамене. — Не бих казал. Наистина нямам време да се занимавам с дреболии.

— Дреболии ли? Оливър, мисля, че пропускаме много важна информация — заяви Ейприл и потупа чантата си. — Напълно съм съгласна, че трябва да проявим финансова предпазливост, но бихме могли да спечелим много повече. Твърдо съм убедена и това. Нежеланието да влеем повече съдържание в предметите от търга може в крайна сметка да се окаже лошо икономическо решение.

Дори Трой, съпругът й, с неговите таблици, финансови модели и съсредоточеността си върху възвръщаемостта на капитаните, дори той щеше да спре и да се замисли върху дневниците. Всеки път, когато купуваше компания, при което се извършваше действителна финансова трансакция и излизаха пари, както той казваше „от собствения му джоб“ (участваха негови лични средства), Трой държеше да научи колкото е възможно повече подробности. Той го наричаше комплексна оценка, но на практика беше същото като доказване на произхода.

— Хм — изсумтя Оливие и отново повдигна едното си рамо, — чувствай се свободна да продължиш да четеш. Предполагам, че можем да си поговорим отново, когато приключиш. Но на мен ми се струва твърде много труд за нищо.

Опитваше се да я успокои и обещанието да поговорят бе просто начин да се отърве от нея сега. Но макар да бе готова да изостави темата за момента, Ейприл изобщо нямаше намерение да се отказва от нея завинаги.

— Merci beaucoup — измърмори тя. — Извини ме, ще отида да се занимая с дреболиите, останали в трапезарията.

Докато отиваше към трапезарията, очите й пареха (господи, днес наистина не беше най-добрият й ден!). Там я посрещна малка купчина от предмети без особена стойност, повечето от тях бяха обикновени огледала, няколко шапки с пера и една поставка за чадъри.

Ейприл измъкна едно огледало от купчината. Изглеждаше добре, може би щеше да се продаде за няколкостотин долара, възможно бе дори за хиляда, ако е с доказан произход. Обърна огледалото и прокара ръка по гърба му. Не видя нищо, което да подскаже, че има историческа стойност. Няколкостотин долара, и то, при положение че вещите на Март бъдат предложени на самостоятелен търг. В противен случай не струваше нищо. Не беше достатъчно добро, за да изиграе роля на пълнеж. Не можеше да бъде предложено самостоятелно.

Ейприл отиде да го подпре на една от свободните стени и забеляза бяло ъгълче, което се подаваше изпод обкова на огледалото. Измъкна с нокът хартийката от скривалището й. Беше малка, с големината на визитна картичка. Ейприл замря, когато прочете името, изписано върху нея.

Жорж Клемансо.

Не беше служебна, а лична визитка на бившия министър-председател на Франция.

Изведнъж Ейприл усети, че й се завива свят, реши да погледне и зад другите огледала и откри множество подобни картички. Веднага разпозна имената — Марсел Пруст, Робер дьо Монтескьо (конте с костюм в цвета на шамфъстък) и още поне половин дузина картички от Жорж Клемансо. Ейприл бързо се отправи към следващата стая, а после към следващата… Поглеждаше внимателно под масите и тапицериите на старите столове. Скоро ръцете й бяха пълни и пръстите й с мъка се опитваха да задържат цялата купчина.

— Оливие! — изкрещя тя и изтича в кухнята, където беше той. — Видял ли си това? Бяха скрити в някои от мебелите.

И тя остави визитните картички върху таблета му.

— О, да, нашествието от визитни картички — заяви той и ги махна от екрана. — Открихме стотици.

— Наистина ли?

— Oui. Когато започнахме да местим нещата, те направо заваляха от всички мебели, дори от картините.

— Не мога да повярвам, че досега не съм видяла нито една.

— Никой не ги беше видял. До момента, в който носачите не завъртяха едно писалище на обратно…

— Завъртели са писалището на обратно?

— Oui. На обратно. Когато изпадна първата картичка, Марк веднага започна да проверява и другите мебели. Дръпна страниците и фалшивите дъна и откри още стотици картички.

— Марк е дърпал страниците на мебелите? — на Ейприл й се зави свят.

Оливие се подсмихна и поклати глава.

— Май старата вещица е била доста популярна.

— Глупости, стара вещица! И тя е била млада — възрази Ейприл леко замаяна, като че ли тя беше обръщана, а не писалищата и столовете на Март. — Какво възнамерявате да правите е картичките?

— Предполагам, че ще ги изхвърлим — отвърна той. — Макар да са забавни, ми се струва, че нямат особена стойност.

— Не видяхте ли имената върху тях? Например това на Жорж Клемансо?

— Да, видях ги — той вдигна поглед от таблета си и се засмя. — Не очаквах, че ще се заинтересуваш от визитни картички. Изглежда мосю Тебо е бил прав.

— Мосю Тебо?

— Извинявай, Люк, както го наричаш. Щях да ги изхвърля. Но той каза, че ще възразиш. Ние помислихме, че няма да го направиш — за какво са й на Ейприл някакви визитни картички? Тя е експерт по мебелите. Но очевидно той се оказа прав. Тя ще възрази. Ще възрази сериозно и на висок тон.

— Той ли го каза?

— Oui. Ето, картичките са тук — Той отвори една кутия. — Щом искаш и останалите. Имаше ужасно много — каза той и прибра таблета си в калъфа. — Връщам се в офиса. Имаш ли нещо против да заключиш?

— Не, разбира се.

— Merci beaucoup, мадам Воут — той се ръкува с нея официално и не понечи да я целуне приятелски по бузите. — До утре.

Завъртя се бързо и шлиферът му се развя след него. Ейприл чу как шумът от стъпките му постепенно заглъхва, докато накрая изчезна напълно. По раменете й пробягаха тръпки.

Апартаментът все още гърмеше, макар че вътре нямаше жива душа. В ъгъла перата на препарирания щраус се мърдаха, макар въздухът в стаята да бе съвсем неподвижен. В друга стая, в друг апартамент някой свиреше на пиано. Ейприл започна да обикаля от една стая в друга, като не преставаше да трепери. Вятърът виеше през стените.

— Съжалявам, Март — каза тя, макар че не бе сигурна точно защо.

В крайна сметка се върна обратно във втората спалня. Десет предмета, реши тя. Ще прегледа още десет предмета. В случай че успее да се удържи и не се разсейва, щеше да нахвърли описанията им, преди да си тръгне. Работи бързо, не дълго. Това беше мотото на Ейприл, нейната собствена визитна картичка. Но когато се отнасяше за Париж, не беше толкова лошо да работиш дълго.

Chapitre XXXII

— Allô? — обади се Ейприл, затиснала телефона между рамото и ухото си, докато слизаше надолу по стълбите от апартамента на Март.

Знаеше със сигурност, че не е Трой. Не беше и Бърди, която можеше да се обади всеки момент, за да изпълни една много особена задача (да намери два сходни предмета, продадени на различни цени само заради историята и произхода им). Човекът, който я търсеше, не се намираше в Ню Йорк. Обаждането идваше от Париж.

— Ейприл Воут à l’appareil.

Дали не беше някой от парижкия офис? Компанията, от която бе наела апартамента? А може би се обаждаха от бистрото, за да й кажат, че са намерили слънчевите й очила?

— Аврил — богатият плътен глас изтри всички въпроси.

Ейприл спря на втората стълбищна площадка, сърнето й биеше така, сякаш се изкачваше, а не слизаше.

— Радвам се, че успях да те открия.

Люк. Откъде имаше номера й? Не беше изключено в някакъв момент да му е дала визитната си картичка, но защо не си спомняше подобно нещо? По-вероятно беше Оливие да е замесен или пък асистентката му да е станала жертва на неустоимия чар на Люк. Във всеки случай поведението му изглеждаше настойчиво, макар и не непременно по неприятен начин.

— О, bonjour, Тебо! Изненадана съм, че ми се обаждаш. Още веднъж благодаря за дневниците. Всъщност днес в l’appart се случиха някои доста интересни неща — Ейприл спря за миг и си представи визитните картички и начина, по който Оливие вдигаше рамене. — Или поне на мен ми се стори така.

— Чудесно! Много бих искал да чуя всички подробности. Кога си тръгваш?

— В интерес на истината, току-що тръгнах — отвърна тя. — Може да се каже, че приключих за днес.

— Вече си приключила? Каква изненада! Имам чувството, че само преди няколко минути те оставих в двора.

— Да не би да поставяте под съмнение работната ми дисциплина, адвокат Тебо? Обикновено казвате, че работя прекалено много.

— Не, не я поставям под съмнение, само се тревожа, че започваш да губиш американското си трудолюбие и се превръщаш в ленива парижанка. От жената, която познавам, очаквам да работи по дванайсет часа на ден, вместо… Ейприл си представи как Люк поглежда големия си часовник „Картие“, изработен от титан. — Приблизително два часа. Може пък да се окажеш по-забавна от своите сънародници.

— Не, не съм! — сопна се Ейприл. — Е, не че съм по-малко забавна. Или пък повече. Аз… Сутринта работих в офиса, а си нося и документи, по които да работя довечера вкъщи. Нали не ме обвинявате, че кръшкам, мосю Тебо?

Гласът на Ейприл отекна в старите каменни стени на сградата, прозвуча леко и закачливо, което беше изненадващо, тъй като лекотата бе безкрайно далеч от тежестта, която изпитваше през целия ден.

— Non! — отговори Люк. — Никога не бих те обвинил, че кръшкаш. Но да си носиш работа вкъщи? Значи си истинска американка със синя кръв.

— С червена кръв.

— Извинявай. Американка с червена кръв. Богатите са със синята кръв. Ти имаш червена.

— Не съм нито едно от двете — поклати глава тя. — Искам да кажа, че съм американка, но това няма нищо общо с кръвта и… както и да е… Каза, че си се опитал да се свържеш с мен?

— Да. В момента в апартамента ли си?

— Да — Ейприл надникна през прозореца на стълбищната площадка, като че ли искаше да се увери в това. — По-точно, излизам.

— Чудесно — заяви той. — Аз съм долу пред сградата. На разположение ли си?

— На разположение? Какво искаш да кажеш?

— А, ma chérie! Не се вълнувай прекалено много. Tu viens boire un coup avec moi?

— Питие…

— Oui. Мисля си за La Terrasse. На покрива на „Галери Лафайет“. Гледката е страхотна.

— Не знам — отвърна стреснато Ейприл. — Имам един тон работа за тази вечер.

— Цял тон? Вие американците много обичате да преувеличавате. Хайде. Съвсем наблизо е, а те така или иначе затварят рано. Няма да си принудена да търпиш присъствието ми прекалено дълго.

— Добре — съгласи се Ейприл и слезе по последните стъпала. — Предполагам, че имам време за едно питие.

— Или за три. Ха, виждам върха на главата ти.

Ейприл бутна вратата, излезе на улицата и той стоеше там — изгладената му риза беше полуразкопчана, спортните панталони падаха ниско под талията му, обувките бяха идеално лъснати. Не можа да се въздържи да не се усмихне, може би защото той вече се смееше.

— Bonjour — поздрави тя и установи, че тялото й потръпва против волята й.

— Два пъти в един ден. Какво удоволствие!

Люк поведе Ейприл по тротоара, където започнаха да си проправят път през хората, които се връщаха от работа или вече се бяха върнали и сега разхождаха домашните си любимци. Беше същински карнавал от чиновници, хора с кучета и домакини, излезли на пазар, който напомняше повече за Калкута, отколкото за Париж, но Ейприл нямаше нищо против цялата врява. Тя правеше невъзможен всеки опит за разговор с Люк. Перспективата да си приказват на по питие беше достатъчно стресираща и тя не искаше да изчерпва възможните теми за разговор, които и без това не бяха много, докато прескача купчини пресни кучешки изпражнения.

Беше ходила в „Галери Лафайет“ много пъти. На няколко крачки от прочутата Opéra de Paris галериите на практика си бяха търговски център и може би това беше причината Челси да се изсмее на идеята да пазаруват оттам. Но определението „търговски център“ пасваше на това място само дотолкова, доколкото то събираше под един покрив различни магазини. При все това „Галери Лафайет“ нямаше нищо общо с някой крайградски мол или универсален магазин. Сградата по нищо не отстъпваше на великолепието на Операта.

Създадено през 1893 година с изключително внимание към позлатата и естетическия драматизъм, в центъра на това десететажно чудовище се намираше огромен купол от изрисувано стъкло и стомана, чийто цветен водопад непрекъснато се изливаше върху посетителите. Сигурно и полилеят във „Фоли Бержер“ е имал подобен ефект, помисли си Ейприл. Челси беше права, че „Галери Лафайет“ е капан за туристите, но това не го правеше по-малко впечатляващ. За Ейприл тази сграда беше типичен представител на своето време, на времето на Март, на бел епок. Тъй като беше построена в така наречената „красива епоха“, тя беше нещо много повече от място, където можеш да си купиш чанта на „Луи Вюитон“ или да станеш обект на снизходителните погледи на продавачките.

Въпреки цялото великолепие на сградата, пространството на покрива й беше изненадващо семпло. La Terrasse беше съвсем обикновен ресторант с високи метални маси и бели квадратни чадъри. Но гледката превъзхождаше целия блясък и позлата от по-долните етажи. От мястото, където седнаха с Люк, Ейприл можеше да види по-голямата част от Париж, включително Айфеловата кула, която се изправяше пред нея, и внушителните кули и бели куполи на Basiliqué du Sacré-Cœur. В тази църква се намираше най-голямата камбана във Франция, а мозайките по тавана бяха най-внушителните в страната.

— Идвала ли си тук преди? — попита Люк, като се полюшваше на стола си. — На покрива имам предвид, ясно е, че си била долу.

— Да — отвърна Ейприл и погледна крадешком менюто. — Докато живеех тук, няколко пъти съм се качвала на панорамната тераса. Не съм сигурна, че някъде на планетата има по-добра гледка.

Ейприл за втори път плъзна поглед по менюто, направи го небрежно, сякаш просто можеше да хапне нещо, а не че непременно трябваше да яде, макар случаят да беше точно такъв. В този час на денонощието беше прекалено късно за обяд и прекалено рано за вечеря. Но днес отново бе пропуснала да хапне и не беше сигурна, че може да издържи, докато дойде обичайното парижко време за вечеря.

Люк направи знак и поръча две чаши шампанско. Преди келнерът да си отиде, Ейприл успя да добави и macaroni au fromage към поръчката. Това си бяха просто макарони със сирене, но Ейприл реши, че когато ги поръчваш на покрив в Париж, няма начин да изглеждат толкова прозаично.

— Важно ли е? — попита Люк.

— Макароните ли? — попита Ейприл и се изчерви, винаги се изчервяваше, когато бе до този мъж. — Малко съм гладна. Съжалявам, че не отговарям на френското ти чувство за изисканост. Знаеш какви сме ние, американците, тъпчем се по всяко време на денонощието.

— Не — изсумтя Люк. — Трябва да се храниш. Много си слаба. Говоря за чантата ти — каза той и посочи стола между тях. — Струва ми се, че телефонът ти звъни.

— Ооо! — Ейприл грабна чантата си и започна да рови за телефона.

— Много странно, че имаш блекбери. Сега май всички ползват смартфони.

— Предполагам, че съм истинска антика.

ТВ III.

Ейприл отхвърли повикването.

— По-късно ще се занимая с това — заяви тя леко озадачена от собствената си реакция.

— Добре — каза Люк и сви рамене.

Ейприл се протегна към чашата си, но тя още не беше пристигнала. Дръпна ръка и забеляза, че пръстите й треперят.

— Каза, че има нещо, което трябва да обсъдим? — започна тя, гласът й трепереше също като ръката.

— Да, днес разговарях с наследничката на мадам Катрмер — започна Люк. — За дневниците, за вещите в апартамента, за въпросите ти. И имам една новина.

— Каква новина? — попита Ейприл, опитвайки се да прикрие тревогата си. — Какво има? Да не би да иска да й върна дневниците?

— Няма нищо общо с дневниците — успокои я Люк. — Търпение, мадам Воут. Всичко по реда си. Мисля, че трябва да прочетеш това, докато чакаме да пристигне шампанското.

Chapitre XXXIII

Париж, 12 април 1892 г.

Днес отидох в студиото на Болдини и скандал на скандалите, не го направих между четири и пет часа!

Всяка достолепна матрона (или девойка) знае, че никога не трябва да посещава дома на един мъж по друго време, освен в този специален час. Да пристигнеш в три и половина би се сметнало за грубо, направо неприлично. Пристигни в четири без петнайсет и обществото ще се отрече от теб. Но в четири? Всичко е наред, влизай спокойно. Тръгни си към четири и половина с разрошена прическа и смачкани дрехи. Това е нещо, което се приема от всички.

Честно казано, не разбирам смисъла на този шейсетминутен прозорец, но може би булото на здрача прикрива непристойното поведение. Може би тази система работи, защото са се съгласили да флиртуват по едно и също време и така няма как някой да бъде заловен!

Пристигнах при Болдини по обяд, дори не беше близо до онзи препоръчан час. Емили ме предупреди, че ако някой ме види, това ще бъде краят, малкото репутация, която бях успяла да си спечеля, щеше да се стопи за миг. А наистина в нашия случай всичко се трупа капка по капка. Бях стигнала далеч, но малко плюс нула си остава много близо до нулата. Естествено, много добре разбрах какво искаше да ми каже — не е общоприето да посещаваш един мъж по обяд. Дори и да не е женен, дори и причината за посещението да не предполага развързване на корсета. За съжаление, поради смените ми във „Фоли Бержер“ не можех да го посетя по друго време.

Въпреки че аз се съобразявам с обичаите на обществото и благоприличието, не всеки е на същото мнение. По-специално имам предвид една дребна като птиче изпълнителка на име Маргьорит, която се е хванала с една танцьорка на канкан. Първия път, когато танцьорката дойде в апартамента ни, дори не успях да я поздравя, защото двете дами веднага се заеха със забавленията в стил Сафо. Нямаха нищо против присъствието ми, но аз определено имах против тяхното. Видях прекалено много. Не е ли ужасно, че няма как да изтриеш нещата, които веднъж си видял?

Днес се прибрах от смяната си по-късно от обикновено поради един дуел в ранните сутрешни часове, в резултат на който целият под бе обсипан със счупени стъкла и обезглавени папагалчета. Двете с Емили цяла сутрин метохме перата и бърсахме малките кървави петна. Затова с нетърпение очаквах да се прибера вкъщи, да се изкъпя и да си почина, но Маргьорит имаше други планове. Едва бях прекрачила прага, когато видях как мадмоазел Канкан размахва опашка. Не можех да я изритам от къщи. Не искам да разочаровам Маргьорит, по какъвто и да е начин. Поканиха ме да се присъединя към техните забавления. Отклоних учтиво и им казах, че трябва да отида на едно място, макар че нямах никаква идея къде можех да отида.

Докато се мотаех по площад „Пигал“, отбягвайки „дамите“, които се прибираха вкъщи от работа, в съзнанието ми изплува смешната сърдита физиономия на Болдини. Той винаги обстойно изразяваше мнението си след всеки дуел и сега сигурно щеше да е в чудесно настроение, като се има предвид колко много пернати жертви бяха дадени.

Отбих се във „Фоли Бержер“, за да проверя дали не е там. Емили не го бе виждала от две седмици, тъй като двете с нея никога не работим в една и съща смяна, но заяви, че „спокойно мога да изчакам да видя дали няма да се появи“. Тъй като чакането никога не е било силната ми страна, взех смелото решение да посетя Болдини в неговото студио. Знаех къде живее, защото той често се хвалеше на висок глас, че се е нанесъл в бившето жилище на Джон Сингър Сарджънт. Емили ме предупреди, но аз се престорих, че не чувам.

Беше далеч и когато стигнах до средата на Сена, вече нямаше връщане назад. Буквално. Надявах се да ме изпрати с карета.

След дълга разходка през Люксембургските градини, като никога парижкото време беше на моя страна, застанах пред вратата му с усмивка (без опашка от пера!). Болдини ме поздрави с весело безпокойство. Имам предвид, че гласът му звучеше щастливо, но очите му изглеждаха уплашени. Може би е по-добре, че не дойдох между четири и пет. Кой знае в каква заплетена ситуация щях да го заваря!

— Маргьорит имаше нужда да се усамоти в апартамента — обясних му аз. — Затова реших да се разходя и не щеш ли някак се озовах пред вратата ти!

— Искаш да влезеш ли? — Болдини направо не можеше да повярва, все едно бях насочила пистолет към него и му бях наредила да ми даде джобния си часовник.

— Ами да — отвърнах. — Обикновено човек иска точно това, когато отива на гости при приятел. Идвам отдалеч и между другото ще трябва да ме върнеш с каретата си.

Болдини въздъхна и с нежелание ме пусна в студиото.

Какво да кажа за студиото? Беше същата бъркотия като самия Болдини. Както споменах, някога бе принадлежало на Сарджънт, който бил принуден да се откаже от него вследствие на скандала с мадам Готро, или мадам X, както я наричат сега, като че ли някой би могъл да забрави, че тази, която сега е X, някога беше Готро.

Докато Болдини се суетеше в кухнята, за да намери чаша за чай (така и не намери чай, който да налее в нея), аз използвах момента, за да оценя стаята, да видя дали мога да почувствам силата на случилото се. Бях само на единадесет години, когато пороят се отприщи, но за голяма изненада на монахините бях напълно наясно за какво става въпрос.

Седях на същото това място, на което красивата мадам Готро бе оставила презрамката на роклята й да падне, един незначителен жест, който бе възпламенил цяла Европа. Част от мен очакваше, когато се обърна, да видя прословутия портрет.

Студиото не е чак толкова ужасно. В него има определен потенциал, стига само човек да успее да си проправи път през боите, платната и цялата артистична неразбория. Стаята може да се похвали с гипсови орнаменти по тавана, декоративна дървена ламперия и подово покритие, направено от най-качествен дъб. Таваните са толкова високи, че създават ехо. От главното студио има достъп до три други помещения, скрити зад тежки завеси. Когато спрях пред една от тях и поставих ръка върху тъмночервеното кадифе, Болдини се сопна:

— Забранено за посетители — заяви той.

Можех само да се чудя какви неподходящи за чуждите очи събития се случват зад тази завеса!

На северната стена има една голяма полица. Върху нея е подредена колекция от увиснали, мръсни кукли, които изглеждаха по-страховито и от танцьорката със стъклено око и жълти зъби във „Фоли Бержер“. Според Болдини те принадлежали на Сарджънт, който така и не се върнал да си ги вземе, след като се изнесъл. Болдини нямал сърце да ги изхвърли, а и Сарджънт все пак може да се върне. Глупав човек! Оттогава са изминали седем години! Никой не би пазил куклите му толкова дълго. Както и да е, тези призрачни кукли ще изчезнат от тук до един месец. Обещавам ви!

За да отстраня всякакви съмнения относно продуктивността му като портретист, трябва да кажа, че апартаментът на Болдини буквално прелива от платна, това, което ми харесва най-много, е един недовършен автопортрет. На него е с дебела черна вратовръзка и светлокафяво сако, по лицето му е изписано обичайното мрачно изражение, а краищата на мустаците му са извити нагоре и сякаш се усмихват вместо него. Само като го погледна, усещам как се разтрепервам вътрешно. Изглежда имам вкус към горчивото вместо към сладкото.

До тази картина намерих още две платна и двете с полузавършени портрети. Майка и дъщеря, каза Болдини, когато забеляза, че оглеждам студиото. Нещо в думата дъщеря накара сърцето ми да трепне. Или може би в думата майка.

— Това е Йосефина Алвеар де Ературис — обясни той, когато видя, че отказвам да мръдна от мястото, на което бях застанала. — На онзи портрет там е дъщеря й Гьовинета, това дете е същинска катеричка.

— Никога не съм чувала за нея — казах аз.

— Не си чувала за Йосефина? Богатата чилийска емигрантка?

Разсмях се. Чилийска емигрантка? Може би познаваше крупния търговец на гуано от Южното полукълбо.

— Съжалявам — извиних се аз, — единственият южноамериканец, когото познавам, е Пиер!

— Да, всички знаем колко добре се познавате вие двамата. Ако човек трябва да познава някого от Южна Америка, това непременно трябва да е Пиер!

Въобразявах ли си, или той се изказа доста сприхаво за нашата връзка? Да, мисля, че се заяждаше. Това ме накара да се почувствам щастлива.

— Е — продължих аз, — която и да е, тази жена е много красива. Картината е великолепна.

— Благодаря — измърмори той и се изчерви.

Не добавих, че мадам де Ературис беше толкова красива, че като погледнех към портрета, имах чувството, че очите й ме предизвикват с тази красота. Тази жена, тази Йосефина гледаше право в мен от платното, с вдигнати вежди и устни, свити в самодоволна усмивка. Дори сега тук, в моя апартамент, мога да видя роклята й — плътен златист сатен, тъмнозелени райета и същия зелен шарф около кръста. Нещо повече, златистата жена бе седнала върху златисто канапе. Мадам де Ературис бе пълно олицетворение на думата блясък. Неприязънта ми се породи незабавно.

— Големи късметлии са да имат на разположение такъв изявен портретист — заявих аз, защото е много по-лесно да понесеш Болдини, когато е умилостивен, отколкото, когато е в обичайното си състояние. — Но това младо момиче?

Колкото красива беше майката, толкова приличащата на катеричка Гьовинета изглеждаше направо арогантна, полегнала назад върху пурпурното кадифено канапе. А облеклото й? Не можех да проумея подобно облекло. Беше съвсем неподходящо за момиче на десет години, въпреки че едва ли има възраст, за която би било подходящо! Гьовинета се бе издокарала със старо боне, пелерина от гардероба на баба си и някакъв префърцунен чадър, облегнат на бедрото й.

А бедрото й! Боже мой! Дори не мога да говоря за него, без да се изчервя! На портрета се виждаха черните дълги чорапи, които покриваха краката на момичето — чорапи, които биха били по-подходящи за жена на осемнайсет, отколкото за момиче на десет години. Но това беше най-малкото! Над чорапа се виждаше ивица гола плът. Mon Dieu! Болдини ще пострада по-зле и от Сарджънт!

— Какво искаш да кажеш? — попита Болдини. — Не ти ли харесва портретът?

— От техническа гледна точка е много добре нарисуван. Но забеляза ли това… — казах аз и посочих крака на момичето. — Кожа?

— Ами да — отвърна той с усмивка. — Аз съм рисувал този портрет, така че наистина го забелязах. Да не би да имаш някакви възражения?

— Нямам никакви възражения, но се безпокоя, че си на път да създадеш свой собствен скандал… своя собствена мадам Готро, или мадам X, ако предпочиташ! Кой ли нов художник ще се нанесе в студиото, принадлежало някога на Сарджънт и Болдини, когато обществото те отритне и няма как да плащаш наема?

— О, Март — засмя се той, — не предполагах, че си толкова срамежлива! Само за петнайсет минути, докато стоиш зад бара, ставаш свидетел на много повече гола плът.

— Никой не би искал да гледа бедрото на едно дете, Джовани. Никой!

Гневът ми беше съвсем истински, както и страхът, че подобен скандал ще принуди моя любим Болдини да напусне Париж. Да напусне мен!

Болдини само се разсмя.

Не можех да остана нито секунда повече пред портрета на полуразголеното дете, затова започнах да обикалям студиото, за да видя върху какви други картини работи в момента. Докато оглеждах помещението, беше много трудно да определя дали се намирам в жилището на преуспял човек или на мъж, който едва преживява. Човек никога не може да разбере дали има пари!

Колкото повече се разхождах из апартамента, толкова по-неспокоен ставаше Болдини. Изглежда мнението ми го интересуваше, на няколко пъти се опита да се извини за тази или опази картина и твърдеше, че ще ме нарисува и това ще се превърне в най-великата му творба. Макар изявлението му да ме развълнува, знаех, че Болдини не говори сериозно, че ще ми нарисува портрет. Просто не знаеше какво друго да каже.

— Не е необходимо да ме рисуваш, за да ме накараш да се почувствам щастлива — заявих аз, протегнах ръка и прокарах пръсти през неговите.

Болдини подскочи.

— Аз съм джентълмен… — смотолеви той. — Не разбирам какво…

Опитах се да му предам едно определено послание с поглед. А именно че му вярвам, че е джентълмен, но в момента не е необходимо да се държи като такъв. Планът ми съвсем не беше да го прелъстявам, но явно желанията ми бяха на друго мнение през този ден!

Преди който и да е от нас да осъзнае какво става, поведох треперещия Болдини към една от стаите, като се надявах, че там ще има къде да отпуснем уморените си крака. Извадихме късмет. До стената беше подпряно жълтото канапе на мадам Ературис.

Докато Болдини ме целуваше и мърмореше колебливо, аз дръпнах и двама ни на канапето. Нещо в него пламна. Само за секунди разкопча роклята и корсета ми. Едва успях да мигна и пръстите му се плъзнаха по зърната на гърдите ми. Мигнах отново и той вече бе заменил пръстите си с устни, защото в този момент ръцете му бяха дяволски заети под полата ми.

Позволете ми да спра дотук и просто да кажа, че Джовани Болдини е не само майстор на четката, а и експерт в още няколко различни области. Този мъж е широко известен с това, че има гениални ръце, но на мен ми се струва, че има други части от тялото му, които заслужават по-голяма слава. Както и да е, наистина е майстор!

Chapitre XXXIV

— Порно от времето на бел епок — заяви Ейприл и остави дневниците на масата. — Това е нещо ново за мен.

— О, скъпа! — възкликна Люк, докато двамата допряха чаши, за да вдигнат тост за Париж. — Ако смяташ, че това е порно, дневниците не са единствената периодика, която би трябвало да споделя с теб.

— И ето тук започва сексуалното тътрузене — Ейприл отпи от чашата си, за да прикрие широката си усмивка. Шампанското погъделичка гърлото й, сухо и шумящо. — Не знаех, че Болдини е живял в студиото на Сарджънт. Би трябвало да го знам, а не го знаех. Дневниците, студиото на Сарджънт, всичко това е толкова неочаквано, като че ли е било предопределено точно аз да го прочета.

Сега, повече от всякога, бе изключително важно да организира търга. Истински търг. Само за Март. Уважаваше мнението на Оливие по този въпрос, но това не означаваше, че той е прав.

— Осъзнавам, че всичко това звучи много самонадеяно и налудничаво — продължи Ейприл, когато видя, че единственият отговор на Люк е присмехулно повдигнатата му вежда. — Но Сарджънт е, така да се каже, моят човек.

— Твоят човек?

— Моят съп… приятелите и семейството ми ме обвиняват, че съм леко вманиачена по този художник. И по-специално по Мадам X. Той е в Метрополитън.

— Мадам X? За някоя порнозвезда ли говорим?

— В музея Метрополитън? Какво ти става? — каза Ейприл през смях, въпреки благоприличния тон, който се опитваше да възприеме. — Преди това Мадам X е била Мадам Готро — поясни тя и потупа дневниците. — Преди да скрият името, за да предпазят невинната жена. Не съм ли ти го казвала? Казах ти го. Понякога имам чувството, че изобщо не ме слушаш.

Ейприл закачливо го плесна по ръката. Не искаше Люк да помисли, че е прекалено сериозна, да си я представя като някаква зла жена на средна възраст, която внимателно си записва и помни всички обиди и оскърбления.

— Аврил — каза той, гласът му бе сериозен и спокоен. — Помня всяка дума, която си ми казала. Всяка дума.

Този път лицето на Люк беше строго, нямаше и следа от обичайната самодоволна усмивка. А бузите на Ейприл пламнаха, когато той впи поглед в нея.

— Да говорим сериозно — каза тя и започна да си играе с приборите и всичко друго, което й попаднеше под ръка. — Виждала съм Мадам X стотици, може би дори хиляди пъти. Това е любимата ми картина в целия музей. Съпругът ми… — Ейприл усети, че неизвестно защо се изчерви при тази дума — Трой не може да разбере как е възможно да гледам една и съща картина седмица след седмица, месец след месец, година след година. Ходим в Метрополитън много често. Баба му е някаква важна клечка там. А и… това все пак е „Мет“. Трой винаги иска да видим най-новите колекции — Клее[1], английски сребърни съдове, килими и ритуали, свързани с тибетския будизъм, всичко, което ти дойде наум. Но аз винаги започвам от нея, от Мадам X.

— О — възкликна Люк, — значи има нещо, което ти доставя по-голямо удоволствие от твоите бюра и маси.

— Без съмнение европейските мебели са любимото ми нещо, но когато бях в гимназията, Мадам X за малко да ме накара да променя мнението си. За съжаление, Джон Сингър Сарджънт е прекалено тясна тема. И господ ми е свидетел, не можех да се примиря, че работата ми ще изисква да прекарвам голяма част от времето, съзерцавайки Франсоа Буше. Или Жан-Оноре Фрагонар.

— Да, би било кошмарно. Тези типове наистина са зле.

— Ангели, купидони и херувими — изобщо не са ми по вкуса!

— Ти наистина си голяма романтичка. Но във всеки случай, като имам предвид твоята реклама, както и тази на мадам дьо Флориан, ще трябва да погледна картината в интернет, за да видя за какво става въпрос.

— Не мога да повярвам, че не я знаеш — Ейприл постави шумно чашата си на масата. — Как е възможно?

— Не всички можем да живеем, заобиколени само от мебели и картини — Люк допи шампанското си и направи знак на келнера да му донесе още една чаша. — Сега, искаш ли да чуеш новината? Или предпочиташ да многословничиш за друга дама от друга картина, но не и за милата ни мадам дьо Флориан?

— Не! Разбира се, че не! Тук съм заради Март. Казвай! — Ейприл леко потръпна. — Само да не е нещо лошо.

— Успокой се, Аврил! Новината е добра. Толкова си нервна. Подскачаш като катеричка. Със сигурност приличаш на малката катеричка Гьовинета Ературис от картината на Болдини.

— Между другото, знам тези два портрета, за които пише Март. Болдини ги продава направо на барон дьо Ротшилд, който от своя страна ги продава на частен колекционер преди двайсетина години, доста преди аз да вляза в този бизнес. Но в университета изучавахме всички големи търгове. Сделката е сключена от, да кажем, конкурентна аукционна къща. Очевидно вкусът на барон дьо Ротшилд може да бъде поставен под съмнение.

— Невероятно — отбеляза Люк и вдигна поглед нагоре. — Приумиците на аукционните къщи просто нямат край. Както и да е, тя би искала да се срещне с теб.

— Кой? Гьовинета Ературис? Сигурна съм, че отдавна е починала.

— Не. Не детето гризач. Анес Вание, наследничката на мадам Катрмер.

Ейприл замря. Наследничката. Най-сетне бе назовал името на жената, която наследяваше имота на Лизет Катрмер.

— Люк — промълви тя леко задъхана.

Името Анес Вание не говореше абсолютно нищо на Ейприл, нищо, свързано с произхода на вещите. Но въпреки това Ейприл реагира така, сякаш Люк й е подарил част от самия апартамент. Зяпна го така, както можеше да зяпа само човек, получил неочаквано екстравагантен подарък. По подобен начин бе погълнала и Трой, когато за първи път постави в ръката й изящно опакована кутийка.

В първия момент реши, че е много мило от негова страна да й подари бижу, макар съвсем да не бе необходимо, след като излизаха едва от два месеца, но после прецени, че сигурно не е необичайно за хората от кръга на Трой. Докато не отвори кутийката и не откри в нея чифт обици с перли и диаманти, продадени наскоро на търга „Вещите на една дама“ в Париж. Търгът бе проведен от „Сотбис“, така че Ейприл бе виждала каталога. Въпросната дама бе притежавала огромен брой лъскави бижута, инкрустирани с диаманти и рубини, но Трой се бе спрял точно на това, което и самата Ейприл би избрала за себе си. Обиците бяха семпли, дори простички, поне в сравнение с останалите бижута. И въпреки това нямаше никакво съмнение, че са много скъпи. Ейприл не искаше да знае на каква цена са били продадени, но беше ясно, че струват повече, отколкото тя печелеше за една, може би за две, че дори и за три години.

По онова време се бе почувствала неудобно, смяташе, че не ги заслужава, и вероятно щеше да накара Трой да ги върне, стига да имаше подобна възможност. Вместо това беше принудена непохватно да приеме обиците, като няколко пъти повтори, че би се радвала да му ги върне след време. Може би щеше да ги запази, за да могат дъщерите му да ги носят на сватбите си някой ден.

Но всичко това се бе случило много отдавна, днес Ейприл вече владееше умението да получава подаръци. Не трябва да съпоставяш собствената си стойност с цената, изписана на етикета, просто трябва да благодариш. Но макар това правило със сигурност да важеше за перлите и диамантите, подаръкът от Люк означаваше много повече и Ейприл отново имаше чувството, че не го заслужава. Единственото, което успя да направи, бе да измърмори „благодаря“ и да издърпа малката салфетка изпод чинията с френския бургер.

— Плачеш ли? — попита той, след като чу пискливото „благодаря“.

— Non, bien sûr que non! — възкликна Ейприл с тънко, плачливо гласче. — Това би било много глупаво. Просто съм малко изненадана. Мислех си, че мадам Вание… — името, Ейприл вече знаеше името. — Мислех си, че мадам Вание не се интересува от любопитни търговци.

— Предполагам, че е променила мнението си. А и ти не си обикновен търговец. Успях да се убедя в това.

— Коя е тя? — попита Ейприл и попи сълзите от ъгълчетата на очите си. — Тази Анес Вание? Дъщеря на Лизет ли е?

— Не, мадам Катрмер никога не е имала деца.

— Значи Анес й е сестра? — продължи да пита Ейприл. Чантата й започна да вибрира. Този път изобщо не си направи труда да погледне кой се обажда. Трой да се оправя, помисли си тя. Разбира се не в жаргонния смисъл, образът на Уилоу все още бе твърде пресен в съзнанието й. — Или пък братовчедка? Каква е?

— Не мога да разкрия каква е връзката им. Тя би искала сама да ти го каже. Не е ли по-добре да чуеш доказателствата за произхода от самия първоизточник? — попита Люк и й намигна.

— Да, разбира се. Когато се срещнем, ще я попитам за всички подробности.

— Нека бъдем наясно. Ако се срещнете — поправи й Люк. — Ако. Нищо не е сигурно.

— Какво значи нищо не е сигурно? Каза, че тя иска да се срещне с мен!

— Аврил…

— C’est merdique, Люк — възмути се тя и изпи остатъка от шампанското си. — Всъщност е изключително шибано! Не може да ми пробутваш игричките си. Тя или иска да ме види, или не иска. Не знам защо първо ми го казваш и в следващия момент го отричаш. Да или не, Тебо? Това е изборът. Всъщност е съвсем просто — черно и бяло.

— Нищо не е черно и бяло — отвърна Люк. — Да, тя наистина иска да се срещне с теб, но може да се окаже, че изборът не е неин. Макар да оценявам цветущото ти описание, наистина е изключително шибано. Мадам Вание е по-млада, отколкото беше Лизет Катрмер, когато почина, но въпреки това е твърде възрастна. За да бъдем по-точни, тя е на осемдесет години. В момента здравословното й състояние е твърде деликатно.

— Съжалявам да го чуя.

Люк сви рамене.

— Такъв е животът. Първо сме млади, после остаряваме, губим сили и накрая умираме.

— Ако сме късметлии — измърмори Ейприл.

— Снощи мадам Вание е постъпила в болница — каза Люк и отля половината си шампанско в чашата на Ейприл. — Когато се прибере вкъщи, ако се прибере вкъщи…

— Добре, това звучи малко грубо.

— Това е истината. Грубо, меко, това е истината. Нищо повече. Ако се прибере вкъщи, мадам Вание ще се радва да те види. Разбира се, след като възстанови силите си. Единствено тогава.

— Защо не ми го каза още в самото начало? Разбира се, че можем да почакаме, докато се почувства по-добре. Не бих си и помислила нещо друго. Нямам никакво намерение да ходя в болницата — заяви Ейприл и се пресегна към макароните. — Междувременно ще завърша проучването си върху дневниците. Двете с асистентката ми имаме план и с риск да прозвучи самонадеяно — той е направо гениален. Ще направим това, което във финансите се нарича сравнително проучване на цените, няма причина да не успеем да го приложим по отношение на вещите на Март, след като разполагаме с дневниците, те ще бъдат нашият източник на вътрешна информация.

— Дневниците — повтори Люк и се размърда на стола си.

Намръщи се сякаш изпитваше физическа болка. За първи път Ейприл го виждаше да се чувства неудобно. Изглежда за първи път не контролираше напълно ситуацията.

— Ами… дневниците… За съжаление, освен добрата новина има и една лоша. Ще се опитам да ти осигуря това, което искаш, но поне засега ще трябва…

— Не — извика Ейприл.

Не можеше да го направи. Не можеше да й даде един подарък, а да си вземе друг.

— Знам какво ще ми кажеш и отговорът е не.

Жената искаше да получи дневниците. Ейприл беше сигурна, че Анес Вание е прекрасна личност и чудесен събеседник, но не беше готова да се съгласи на подобна сделка.

— Je suis sincèrement désolé, Аврил.

— Не — повтори Ейприл. — Категорично не.

— Сладката ми Аврил, ma chérie. Мъчно ми е, че трябва да го направя. Както се досети, мадам Вание би искала да получи дневниците. Затова съм длъжен да ги взема от теб. Мога само да се надявам, че един ден ще ми простиш.

[1] Paul Klee е швейцарско-германски художник, един от най-изявените творци на XX век. — Б.р. ↑

Chapitre XXXV

Новината подейства на Ейприл като шамар, макар че отдавна очакваше да получи този удар. Въпреки това нямаше шанс да прости на Люк!

— Аврил — заговори отново той. — Ça va? Нали няма да се разплачеш отново?

Имаше решение. Трябваше да има решение. В главата й започнаха да се оформят различни идеи.

— Добре — започна тя и се прокашля. — Може да вземе дневниците.

— Наистина ли? Толкова ли лесно се предаде? — попита Люк и повдигна вежди. — Това не е моята Аврил.

— Винаги съм възнамерявала да ги върна обратно, bien sûr. Ще си ги получи до няколко дни. Не се безпокой, мога да чета много бързо.

— Сигурен съм, че в четенето си като фурия. Уви, мадам Вание с много близо до края на дните си. Иска дневниците, преди да е починала.

— Разбирам. Но нали все пак имаме известно време?

— Всички имаме време — отвърна Люк. — Но нито мадам Вание, нито ти, нито аз знаем точно колко време ни остава.

— Да, така е, утре всеки един от нас може да бъде блъснат от мотор. Но, моля те, кажи ми честно колко близо до смъртта е мадам Вание? Тя поне има някаква представа колко близо е кончината й. Лекарите сигурно могат да направят подобна преценка.

— Преценка? Колко близо е до смъртта?! Mon Dieu, мадам Воут!

— Не исках да кажа точно това.

— Точно това искаше да кажеш.

— Хайде, Люк, можеш да ми оставиш дневниците още известно време. S’il vous plaît?

— Мадам Вание е моя клиентка. Такава е молбата й и аз трябва да я уважа въпреки желанията на красивите търговки. Тя ми плаща, за да управлявам делата й.

Още един удар. На него му плащаха, за да е тук — същата ситуация както при Март и Пиер, само че в този случай търговецът на гуано беше Ейприл. Люк получаваше финансови компенсации, за да търпи Ейприл. Не го каза, но тя го долови в думите му.

— Люк…

— Аврил.

— Добре. Не мога ли поне да направя фотокопия? Трябва да ми позволиш да направя поне това!

— Е, виждам, че си много загрижена за добруването на мадам Вание, за желанието на една умираща старица — той изцъка с език. — Мили боже!

— Извинявай — каза Ейприл, макар да се почувства леко неудобно, това съвсем не беше в състояние да я обезсърчи.

Въздъхна и впери поглед в хоризонта, лилавото небе сякаш бе обвило Айфеловата кула. Какво би могла да каже така, че да прилича на разумен човек, чудеше се тя? На човек, който цени живота повече от мебелите и повече от дневниците на един призрак.

— Думите ми прозвучаха изключително нетактично — призна накрая. — Моля за извинение. Много съжалявам, че клиентката ти не е добре със здравето.

— Лъжкиня — заяви Люк и се усмихна. — Изобщо не съжаляваш. Поне не и заради нейното здравословно състояние.

Ейприл ще преснеме дневниците. Това бе решението на проблема как да се съобрази с желанието на умиращата жена. В парижкия офис имаше необходимата апаратура за сканиране на стари документи. Ейприл само трябваше да намери начин да обясни това свое действие.

— Може би, ако ми позволиш следобеда…

— Достатъчно — въздъхна Люк. — Ти си непреклонна. Не мога да те слушам повече. Можеш да задържиш дневниците в следващите три дни. Има още дневници и ще ги получиш тази вечер. След това ти давам седемдесет и два часа. После ги вземам всичките — заяви той и погледна часовника си. — Но имай предвид, че ако състоянието на мадам Вание се влоши, мога да ги взема и по-рано.

Ейприл кимна, не смееше да си поеме въздух.

— Междувременно можеш да ги фотокопираш, да ги четеш, да правиш каквото искаш.

— Благодаря — промълви тя и кимна отново. — Извинявай, че се държах като луда.

— Нищо ново — каза Люк и стисна коляното й. — Вече свикнах. Но трябва да кажа, че истинското ти призвание е да утешаваш хората, загубили близък. Не знам защо още се мотаеш с тези мебели.

— Много смешно — заяви Ейприл и се опита да се усмихне, думата мебели сякаш я прониза през ребрата.

Представи си оголения апартамент. Почти всичко, свързано с живота на Март, бе изнесено.

— Ça va? — попита Люк и за втори път докосна коляното й.

— Всичко е наред — излъга Ейприл. — Мислех си за апартамента. Вече няма да можеш да го познаеш. Опразнен е. Започнали са да свалят дори тапетите от стените. Всичко става много бързо, прекалено бързо. Скоро ще се прибера в Ню Йорк, търговете ще минат и ще се захвана с нещо ново.

Като че ли следващата задача ще може да се сравни с тази! Какъвто и търг да я очакваше, колкото и огромно да е наследството, със сигурност щеше да е стъпка надолу.

— Изчезването на мебели в замяна на пари не е ли част от работата ти? — попита Люк. — Изненадваш ме все повече с всяка изминала минута.

— Да, разбира се, в работата ми става въпрос за парите, които ще получат продавачът и аукционната къща, но най-вече става въпрос за изкуство. Изкуството е най-важно. Все пак то предхожда парите. Можем да го открием още по стените на пещерите. Изкуството остава. Но изведнъж на вещите на Март не се гледа по подобен начин. Избързваме с цялата процедура толкова много, сякаш вещите й са някакви безполезни боклуци — гласът й се задави. — Извинявай. Не искам да звуча толкова емоционално, но тези неща са важни.

Люк кимна.

— Така изглежда. Кажи ми — започна той, а в това време келнерът донесе още две чаши шампанско, този път, без да са поръчвали. — Защо си толкова твърдо решена да проведеш търга по твоя начин? Защо нещата на Март означават толкова много за теб?

Преди да отговори, Ейприл отпи три големи глътки. Вече се чувстваше леко опиянена. Никога не бе носила на пиене, но се учудваше, че значителната консумация на вино по време на престоя й в Париж не е повишила алкохолната й търпимост. Какъв беше смисълът човек да пие в някакъв момент, ако това нямаше да му позволи да пие още повече в следващия?

— Ами — започна Ейприл, като се опитваше да не заваля думите, — тук имаме шанс да се справим доста добре. Обикновено големите пари идват от продажбата на картини и бижута. И от съвременното изкуство — то бие всичко по непонятни за мен причини. Както и да е, отделът, в който работя, не е сред тези, които носят най-високи приходи. Комисионите от продажбите и премиите от купувачите на стари мебели и разни дрънкулки едва покриват заплатите на асистентите. Приходите трудно стигат за пътуванията ми и за луксозните каталози. Това обаче може да се промени. Благодарение на историята на Март дьо Флориан тези мебели могат да поставят рекорди.

— Макар че си търговец…

— Експерт по оценяване на европейски мебели.

— Макар че си търговец, някак ми се струва, че премиите нямат особено значение за теб.

— Защо? Заради Трой ли? Нека разсея съмненията ти по този въпрос. Имам своя собствена банкова сметка и предбрачният ни договор е доста тежък за мен. Оказва се, че е по-тежък, отколкото си спомням…

По онова време й се струваше, че е добра идея да подпише декларация за задълженията, които поема. Вярно е, че тази декларация беше направена само пред юристите и пред членовете на семейството, някои от които не беше виждала изобщо след сватбата, но все пак това си беше волеизявление. По време на вечерята преди сватбата, известна като репетиция, Ейприл раздаде на повечето гости банкова разпечатка и подписа декларация, че при евентуално разтрогване на брака ще получи само това, което има в разпечатката, плюс всичко останало, което междувременно е успяла да натрупа в разплащателна сметка 99844201 и в депозитна сметка 5601–4324. Сега, като погледнеше назад, постъпката й се струваше безсмислена и дръзка, но поне бъдещата трета съпруга на Трой нямаше да има основание да мрънка, че Ейприл е взела парите му.

— Някой да е споменал нещо за le grand m’sieu? — попита Люк с присмех. — Аз определено не се интересувам от него. Нито пък от финансовото ти състояние, от премиите при разпродажба на мебели или от това колко струва отпечатването на един каталог. Non. Не съм питал нищо подобно. Не ме интересува защо мебелите имат такова значение за аукционната къща или за банковата сметка на когото и да било. Попитах защо тези вещи имат такова значение за теб.

Погледна я толкова проницателно и интимно, че Ейприл се размърда от неудобство. Част от нея искаше да стане и да избяга, но другата част искаше той да протегне ръка и да я докосне отново.

— За мен? — попита тя и се прокашля.

— За теб — повтори той, без дори да премигне.

Ейприл се замисли за момент. Можеше да отговори по сто различни начина, но всичко можеше да се обобщи с няколко думи. Какво можеше да сподели, питаше се тя, без да се разкрива цялата истина.

— Мисля, че истинският въпрос е — започна Ейприл и направи усилие да не изхълца шумно, — не защо те означават толкова много за мен, а защо не означават нищо за Лизет Катрмер. Защо не означават особено много и за мадам Вание? Това са наследствени вещи, свидетелства за един живот. Изобщо не мога да си представя защо Лизет е заключила всичко това, а мадам Вание иска да го продаде, без въобще да разбере какъв смисъл носят тези предмети. Не искам да обиждам клиентката ти. Сигурна съм, че си има причини. Но на мен ми е трудно да се сетя дори за една.

— Може би тези хора просто не се интересуват от миналото — каза Люк. — Може би не са им необходими свидетелства за нищо. Не си ли чувала израза „живей за мига“?

— Глупости. Всеки се интересува от миналото — възрази Ейприл. — Всеки. Ще поръчаш ли още една чаша? Почти изпих моята. Колко е часът? Да не би да затварят скоро? Да поръчаме ли за всеки случай?

— Няма да е зле да забавиш темпото. Въпреки че си слаба, все пак си доста висока и не съм сигурен, че ще успея да те занеса до вас.

Люк я погледна с типичната си усмивка и й намигна лукаво, а Ейприл за пореден път се изчерви.

Този мъж беше смущаващо привлекателен, вярно привлекателен по онзи типичен за слабите европейски мъже начин, но все пак привлекателен. Вярно, че беше ласкател и количеството косми, които се подаваха под разкопчаната му риза, издаваха нужда от епилиране. Освен това навикът му да пуши беше отвратителен и ноктите на ръцете му бяха леко оцветени от никотина, а и белите му дробове най-вероятно бяха станали черни. Но…

Не мога да разбера това привличане, каза си Ейприл. Лицето му бе като от черно-бял билборд с реклама на мъжки парфюм, презервативи или някаква скъпа напитка. Но Люк не беше нейният тип, ако изобщо можеше да се говори за неин тип. Ейприл харесваше едри мъже, с пясъчноруса коса, американци. С чисти нокти. С правилни зъби и права коса.

И все пак, ако мръсните французи не бяха по нейния вкус, защо тогава сърцето й подскачаше всеки път, когато го видеше? Защо пиеше (прекалено много) шампанско с един почти непознат мъж на покрив в Париж и бе така опасно близо до това да сподели с него неща, които би признала само пред Трой?

— Мислиш, че не нося на пиене, така ли? — попита Ейприл и се опита да потисне поредното хълцане, което напираше в гърлото й. — Ще те изненадам.

— Вече го направи — Люк се протегна и сипа малко от шампанското си в чашата й. — Е, какво има в миналото ви, мадам Воут? Цял куп наследствени вещи, които се предават от поколение на поколение?

— Едва ли — изсумтя Ейприл. — След като майка ми се разболя, баща ми се отърва от всичко.

— От какво се разболя?

— Добър опит. Ние — започна Ейприл и направи във въздуха знак за кавички — не говорим за това. И наистина няма значение. — Господи, каква лъжа. Разбира се, че имаше значение. Имаше значение поради милион дребни и поне няколко съществени причини. — Но се случи така: Единия ден беше с нас. Взеха я в болница. И след това вече я нямаше. Просто не остана нищо след нея. Ако по онова време бях по-малка, със сигурност щях да си помисля, че личните вещи на човек са прикрепени към него и когато той си отиде, всичките му неща също изчезват.

— Какво стана с нейните вещи?

— Татко ги продаде. За да плати медицинските разходи, за да се отърве от спомените, или най-вероятно и заради двете — Ейприл сви рамене. — Иска ми се да бе останало нещо от нея. Но всичко изчезна, преди да го помоля.

— Значи нямаш наследствени вещи.

— Нямам, нямам дори дреболийки или пък евтини бижута. На практика баща ми също си отиде. С риск да прозвучи мелодраматично, мога да кажа, че за една нощ останах сираче. Бях тийнейджърка и също като Март дьо Флориан стоях на тротоара, наблюдавах как другите семейства минават и се питах защо не съм като тях.

— Съжалявам, Аврил — каза Люк с плътния си като мед френски акцент. Намръщи се и този път, изглежда, не беше готов със самодоволната си усмивка или с някой пренебрежителен коментар. — Сигурно ти е било много трудно.

— Цялата ситуация беше шибана — каза Ейприл и покри устата си с ръка. — Извинявай за нецензурния език…

— Ça fait rien. И без това тази вечер чух достатъчно ругатни из устата ти.

— Прав си — съгласи се Ейприл и набоде с вилицата последното парченце от макароните, бяха изстинали и приличаха на лепило, но имаше нужда от храна. — Но просто… когато направи това, когато натовари всичко и го разпродаде на някаква гаражна разпродажба, или каквото там друго е направил, за да се отърве, не остана нищо реално. Само черупката от един живот, който вече не съществуваше. Иска ми се да ми бе оставил нещо. Нещо материално, което да сложа в дома си, нещо, което да поглеждам и да си казвам „да, това е на мама“. Мебелите са си мебели. Напълно го разбирам. Но въпреки това те носят в себе си спомени. Не ме разбирай погрешно. Имам апартамент, прекрасен апартамент, пълен със скъпи вещи. Трой беше твърде щедър.

— Беше?

— Е. Ако нещо привлече погледа ми на някой търг, той обикновено не отказва. Но повечето от вещите ни… Прекрасни са. И са невероятно скъпи. Но са произведени през последните пет години и са купени от съпруга ми. Избрани са от човек, когото дори не познавам.

— Това ли смяташ за съпруга си? Че е човек, когото почти не познаваш?

— Не исках да кажа това — сопна се Ейприл, но после се запита дали не е истина. — По-лесно беше да наемем интериорен дизайнер и след това просто да одобрим нещата, които той е подбрал. Моите познания не са особено подходящи за апартамента, в който живеем, а и не отговарят на вкусовете и на двама ни. За Трой това беше нов брак, а за мен нов живот, след като избягах от Париж. Започнахме начисто.

— Ами нещата от дома, в който си израснала? — попита Люк. — Наследствените вещи от майка ти, питам се дали биха ти били достатъчни. Те не могат да я заместят.

— Разбира се, че не могат. Но биха били нещо много по-добро от това, което имам в момента, а то е една голяма нула. Затова бих се съгласила на всичко, без дори да се замисля.

Ейприл остърга последните останки втвърдено сирене от ръба на чинията и остави вилицата. Все още се чувстваше гладна и празна отвътре. Винаги, когато мислеше за майка си, се чувстваше по този начин. Стомахът й се превръщаше в бездънна яма, която не можеше да се запълни.

— А баща ти? — поинтересува се Люк. — Той с нас ли е?

— Искаш да кажеш дали е жив? Да, жив е. Но дали е с нас, е твърде спорен въпрос.

— Значи не сте се сближили сега, когато трагедията е зад гърба ви?

— Не бих казала, че трагедията е зад гърба ни — каза Ейприл. — Но често разговаряме. Той е шампион по имейлите, макар през последните двайсет години да ме държи на разстояние. Освен това те са в Калифорния, а аз съм в Ню Йорк. Опитвам се да отскачам дотам на няколко месеца, но в сравнение с мен, брат ми е поел много по-голяма част от тежестта. От една страна, това ме кара да се чувствам зле. Но от друга, е много по-добре така. Браян се справя далеч по-добре от мен. Радвам се, че той остана в Калифорния, а не аз.

— Имаш брат?

Ейприл кимна.

— Браян е страхотен. Четири години по-малък от мен. Живее в Сан Франциско и е женен за медицинска сестра.

— И Браян ли се занимава с мебели?

— Ха-ха! Не! Той е програмист в Гугъл. Всъщност работата му е готина за компютърджийска. Нали знаеш, когато търсиш нещо съвсем обикновено и се появи някакво нелепо предложение? Да кажем, че искаш да научиш повече за динозаврите и едва си написал „дино“, когато от Гугъл се появява предложението „динозаврите са понитата на Христос“.

— Динозаврите са понитата на Христос — повтори Люк и сбърчи нос. — Нищо не разбирам. Защо да са понитата на Христос?

— Не са. Добре, може би тази шега не може да се преведе. Искам да кажа, че това му е работата. Или поне малка част от нея. Той е от програмистите, които създават странни фрази, за да накарат хората да се разсмеят, когато търсят нещо в интернет.

— Значи е забавен. Хуморист.

— Да, много е забавен. И малко странен. Но изключително забавен.

— Също като теб — ухили се Люк.

— Аз изобщо не съм забавна.

— Може би имах предвид „странната“ част.

— Това е толкова далеч от истината, че дори не мога да се обидя. Няма много хора на този свят, които да са по-малко странни от мен. Най-вероятно аз съм най-типичният, средностатистически човек, когото някога си срещнал.

— О, явно наистина си забавна! — каза Люк и я потупа по ръката. — Както подозирам от самото начало.

Ейприл се усмихна и поклати глава. Магията на момента беше отминала. Беше му разказала за майка си, под въздействието на шампанското му бе казала дори повече, отколкото възнамеряваше, но въпреки това не се почувства наранена. А сега разговаряха за понитата на Христос и за това, че тя не е забавна. Ейприл отново беше в безопасност. Люк чу кратката версия и не разбра колко дълбока е раната.

— Е, да поискаме ли сметката? — попита Ейприл и се протегна към чантата си.

— Още веднъж съжалявам за майка ти. Сигурно ти е било много тежко.

— Все още ми е тежко.

Люк се облегна на стола си, махна на келнера, поръча еспресо и поиска сметката. Ейприл се огледа и установи, че са единствените посетители, останали в ресторанта.

— Благодаря ти, че ми разказа за нея — каза Люк. — За майка ти. Наистина си много интересен събеседник, когато престанеш да се опитваш да заобикаляш въпросите ми.

— Да заобикалям въпросите ти ли? Не съм сигурна в това, както и в твърдението, че съм интересна. Може би донякъде, но изобщо не мога да се сравнявам с Март дьо Флориан.

Беше разказала на Люк съвсем малка част от историята на майка си и бе много, много далеч от пълното разкриване. Март вероятно би разкрила всяка мръсна подробност и всеки обрат и би добавила куп интересни забележки за изпълнители на странни номера и любители на клизми.

— Малко хора могат да са толкова смели — добави Ейприл.

— Човек просто трябва да опита — заяви Люк и прибра кредитната си карта от келнера.

— Каза, че днес аз ще платя.

— Следващия път. Искаш ли да тръгваме? Вече затварят.

— Тръгваме. Благодаря за вечерята. И за шампанското. И двете бяха прекрасни.

Ейприл стана бодро от стола, преметна чантата си през рамо и в същото време се опита да оправи косата си, която някак се бе завряла под дръжката на чантата. Косата й бе станала прекалено дълга, беше извън контрол и сега достигаше до презрамката на сутиена й. Винаги растеше по-бързо във Франция.

— Да те изпратя ли до апартамента ти? — попита Люк. — Този квартал е много спокоен, но какъв джентълмен ще съм, ако не го направя.

— Всъщност — обади се бързо Ейприл, — ще позяпам из магазините долу. Ще се опитам да намеря подаръци за заварените си дъщери.

Макар че указанията на Челси относно подаръка изрично изключваха пазаруване от „Галери Лафайет“, Ейприл изведнъж почувства непреодолимо желание да се раздели с Люк и да се измъкне от любопитния му поглед. Беше пийнала малко повече и бе станала доста пряма. Освен езика й шампанското развързваше и неподозирани чувства в гърдите й. Какъв беше изразът, който Трой използваше винаги, когато ставаше въпрос за преговори по някоя сделка? Точно така. Беше разтворила халата си прекалено широко и бе позволила на Люк твърде продължителен оглед.

Освен това усещаше как здравият разум започва да й изневерява. Едно тихичко гласче в главата й се питаше дали зад предложението на Люк да я изпрати се крие намек за нещо повече. А нещо друго — не глас, а нещо по-дълбоко, по-първично вътре и нея се надяваше, че въпросът му не е чак толкова безобиден. Силата на тази надежда я ужаси.

— Мога да те почакам — предложи Люк и сви рамене, — докато свършиш с пазаруването.

— Не! Не! Всичко е наред. Може да се забавя — възрази Ейприл и бързо добави — Въпреки това ти благодаря. Много мило от твоя страна.

— Добре тогава.

Люк се наведе и я целуна и по двете бузи по парижки, като този път не се нуждаеше от някакъв специален трик, за да го направи.

— Au revoir, Люк — каза Ейприл и прехапа вътрешната страна на устната си, за де не изпусне нещо, за което по-късно ще съжалява. — Довиждане!

Ейприл се отправи в обратната посока, бузите й все още горяха от допира с наболата му брада. Тръгна си, преди той да успее да се сбогува.

Chapitre XXXVI

Париж, 20 юли 1892 г.

Лятото в Париж наистина може да е ужасно горещо! Понякога направо ми липсва влагата на манастира, макар че през повечето месеци все още я усещам като дълбока, влажна кашлица в дъното на белите си дробове. Поне през лятото обаче там беше прохладно.

Улиците на Париж се поопразниха и привилегированото съсловие се укри в родовите си имения, но във „Фоли Бержер“ с оживено както винаги, което е добре за мен. Нуждая се от заплатата. Пиер все още е в Южна Америка, праща ми все по-малко пари и непрекъснато ме заплашва, че ще се премести тук завинаги. Думите му наистина звучат като заплаха. Разбрал е от някакъв неназован източник (здравей, Емили!), че Робер дьо Монтескьо стои на бара при мен през повечето вечери от седмицата. Пиер не е никак доволен. А източниците му имат право.

Ах, Le Comte дьо Монтескьо, най-наконтеното от всички контета, с неговото момичешко кикотене и цветни украшения. Този приятен човечец твърди, че е поет, но истината е, че основното му занимание се състои в това да живее в съответствие с факта, че е роден богат. Вярно е, че прекарва голяма част от времето при мен на бара, но Le Comte не проявява романтичен интерес. Аз му служа само като слушател, върху когото изпробва разказите за невероятните си подвизи. Не че би спрял, когато забележи, че ченето ми е увиснало до пода. Тъкмо напротив. Колкото по-силна е реакцията ми, толкова по-голяма е вероятността да разпространи историята и пред широка публика.

В интерес на истината трябва да кажа, че от време на време наистина се замислям върху възможността Монтескьо да стане мой романтичен партньор. Отнася се много лекомислено към парите. Докато ходи, златните монети буквално падат от джобовете му. Но въпреки че Робер може да осигури на една дама най-красивите бижута и най-прекрасния апартамент, в абсолютната липса на критерии у този мъж има нещо много потискащо. Готов е да прави секс с всичко и наистина го прави.

Смешното е, че Пиер се отнася с такова подозрение към Робер дьо Монтескьо и не казва нито дума за Болдини, единствения мъж, който би трябвало да го тревожи. Ако имаше начин точно да преценя финансовите възможности на Джовани, мосю Merde веднага би изчезнал от живота ми! Макар че предполагам, не е толкова просто. Също както богатството му и настроенията на Болдини са напълно непредсказуеми.

Този човек може да е такова бедствие. Понякога Болдини е истинска буря. Друг път е затишието преди нея. Изнервя ме. Хваща ме неподготвена. Направо е невъзможен! Много пъти съм се клела, че повече никога няма да го видя, толкова ме е вбесявал. И въпреки това, когато сме разделени, единственото нещо, за което мисля, е кога ще го видя отново, кога отново ще вечеряме заедно.

Любимият ни ресторант е „Тортони“, мястото, където се събират умните и интелигентните хора. Често сядаме на една маса с Емил Зола. Понякога при нас идва и Дюма. Всички светски особи също са тук, винаги готови да направят остроумен коментар, да кажат идеалната mot juste[1].

Пием бира или касис със сода, или абсент. Разговаряме за политика и литература. Подиграваме се на различни поддръжници на републиката, освен ако не са сред нас, в такъв случай възхваляваме усилията им. Когато си тръгвам от подобни събирания, се чувствам образована и културна, сякаш нямам нищо общо с момичето от манастира, което пристигна в Париж преди осемнадесет месеца. Когато изпадна в мрачно настроение и започна да мисля, че са се случили твърде малко неща, спирам и се сещам за онова дете жена, което наблюдаваше сватбената процесия на Жан Юго. Колко далече съм стигнала! За съжаление, на всяка пищна и образователна вечеря с Болдини съответстват три, които завършват с клетви, че ще сложа край на връзката ни завинаги.

Преди два дни пристигнах в студиото му без предварителна уговорка. Никога не знам в какво състояние ще го заваря. В този конкретен следобед Болдини отвори вратата, облечен само по нощница, а в тънката му като тел коса се виждаха следи от седем различни цвята.

— Здравей, Джовани — поздравих и се опитах да се мушна покрай него.

Той ми препречи пътя, без да мигне, втренчен в мен така, сякаш никога не ме е виждал.

— Е, няма ли да ме пуснеш да вляза? — попитах аз. — Дойдох чак дотук пеша.

— Не може да влезеш — отвърна той грубо.

Хрумна ми, че може би посещението ми е близо до онзи час между четири и пет. В студиото имаше друга жена. Не знаех, че приема и други, и някак бях успяла да се самоубедя, че съм единствената, която понася настроенията му. Но уви, той е мъж, а мъжете имат своите нужди.

— О! — възкликнах аз и прехапах език, за да не се разплача. — Явно си зает! Прати, на която и да е там вътре много поздрави от мен.

Обърнах се да си тръгна, подсмърчайки.

— Светът свършва! — изкрещя той. — Аз съм измамник!

Спрях, но не се обърнах към него.

— Какво искаш да кажеш с това измамник?

Съпруга ли имаше? Семейство? Цял отбор млади мъже? Господи, само какви мисли ме връхлетяха в този момент! Трябваше да проявя повече разум. Трябваше да се сетя, че всичко е свързано със самия Болдини.

— Не мога да повярвам, че някой ще ми плати, за да му нарисувам портрет — извика той. — Аз съм бездарник, мошеник, евтин драскач. Не заслужавам да работя в такова свято място като студиото на Сарджънт. Не издържам повече! Има ли свободно място за барман във „Фоли Бержер“? Трябва да ми намериш работа там!

Въздъхнах и се обърнах към него.

— Какво е станало този път? — попитах аз.

— Графът! Иска да започна портрета му отново. Не мога! Не мога да го направя както трябва! Той не харесва нито една от версиите!

— Le Comte? Монтескьо? За бога, Болдини, този човек никога няма да хареса нито един свой портрет, защото той никога няма да отговаря по красота на представата, която има за себе си!

— Не, проблемът не е в графа. Проблемът е в мен — простена той и както винаги отказа да се вслуша и в най-елементарната логика. — Всичко свърши, край на тази глупост с рисуването. Ще стана лош поет! Пияница! Може би и двете!

— Добре, така да бъде — съгласих се аз, тъй като отказвах да участвам в пристъпите му на неувереност. — Кажи ми, ако решиш да се отървеш от боите и празните платна. Аз самата бих искала да се захвана с рисуване на портрети. Изглежда ми достатъчно лесно хоби.

От гърдите на Болдини се изтръгна дълга, дълбока въздишка, грабна палтото и шапката си и заяви, че отива в моргата, за да подреди мислите си. Всъщност това е единственото място, което може да го развесели. Помислих си дали да не му напомня, че все още е по нощница, но реших, че труповете няма да имат нищо против. От друга страна, напоследък отново имаше поредица от зловещи смъртни случаи. Опашката пред входа на моргата често бе дълга три преки, че и повече. Понякога се питам дали това шоу не привлича повече посетители от „Фоли Бержер“.

Джовани Болдини. Забавният луд мъж. Само като напиша името му, започвам да копнея да го видя, да поправя предишната среща. Може би ще се отбие във „Фоли Бержер“ още тази вечер. Може би ще пристъпи весело към бара, ободрен от гледката на труповете, и ще обяви сбирка в „Тортони“ Мъртви тела плюс малко абсент — това наистина е най-доброто лекарство за този ненормален човечец.

[1] Точната дума или фраза (фр.). — Б.пр. ↑

Chapitre XXXVII

Ейприл се препъваше по булевард „Клиши“ Уморената й походка бе още по-затруднена от това, че бе забила нос в писанията на Март. При нормални обстоятелства не би си позволила да събира доказателства за произхода (изглежда все още се придържаше към тази версия) извън офиса или при други по-подходящи условия. Но сега беше в Париж. Човек стъпваше върху история и доказателствата за автентичност бяха навсякъде. Освен това беше лекичко пийнала.

Цяло чудо беше, че чу звъна на телефона, при положение че онази част от съзнанието й, която не бе полузаспала, бе напълно погълната от дневника на Март. Още по-голямо чудо бе, че изобщо не бе помислила, че може да се обажда точно той!

— Трой? — учуди се Ейприл и се загледа глупаво в екрана на телефона.

Беше забравила, че е много възможно Трой да й звънне, че трябваше да го направи още преди часове. Ела в Париж. Предложение, на което не бе отговорил. Ейприл усети как гневът и болката отново се надигат в нея.

— Трой Едуард Воут Трети! — викна тя в телефона. — Просто не мога да повярвам! Много се радвам да те чуя!

— Ало, опитвам се да се свържа с Ейприл Воут.

Ейприл не можеше да прецени дали говори сериозно, или се опитва да се пошегува, въпреки че Трой не бе особено известен с чувството си за хумор и шегите си. Бърди веднъж каза, че не може да си представи какъв е бил като студент, а според свекървата на Ейприл още с настъпването на пубертета той изведнъж се е превърнал в четиридесет и тригодишен мъж.

— Толкова си забавен! — изчурулика Ейприл. — Съпругът ми е голям хуморист. Съпруг си ми, нали? Не съм много сигурна.

Ейприл зави зад ъгъла и заобиколи три двойки, които изглеждаха така, сякаш никога през живота си не са се карали. Може би не им се е налагало. Може би и те са следвали правилото на часа от четири до пет, давайки си взаимно свободата да флиртуват с други, но само в определеното време. Добрата страна на този тип съгласувано прегрешение е, че всеки от двойката има равни права.

— Ейприл, ти ли си? — в гласа на съпруга й прозвуча искрена загриженост, без никакво желание да я подразни, което за миг обърка Ейприл, но после тя се сети, че разговаря с Трой, а не с Люк.

— Какво? Да не очакваш да ти се обажда някоя от другите съпруууги? — попита тя нарочно удължавайки гласните в опит да имитира британски акцент. Очевидно й липсваха още поне няколко чаши шампанско, за да постигне истинско майсторство.

— Какво става с теб? — попита Трой. — Звънях ти седем пъти през последните пет часа. Звучиш ядосано, но ти си тази, която не отговаря на обажданията ми.

— Ами… бях заета, нали разбираш? — отвърна Ейприл.

Блъсна се в уличната лампа пред себе си, заобиколи я и се блъсна в следващата. Някъде зад нея група мъже се изхилиха.

— С какво беше заета?

— О, съжалявам, работата ми не е ли достатъчно важна за le grand m’sieu?

— Моля те, говори на английски — каза Трой.

— Е, хвана ме. Бях в моргата. Гледах труповете. На някои хора това им действа успокояващо.

— Трупове? Да не би да ме заплашваш?

— Това е популярно хоби в Париж. Нали разбиращ напоследък имаше поредица от зловещи смъртни случаи — заяви Ейприл, директно цитирайки думите на Март. — Разглеждането на трупове е по-популярно от всякога!

— Пияна ли си?

— Non! — възрази Ейприл и в този момент осъзна, че е подминала апартамента си и се върна обратно.

— Да ти се обадя ли по-късно? Може би трябва да се наспиш, за да ти мине, защото в момента говориш пълни безсмислици.

— Mais que tu es bête! — Ейприл пристъпи към входната врата на сградата точно в момента, в който група млади момичета излизаше оттам. — Наистина си глупавичък! Това момиче не смята да спи! Кажи ми ти какво прави през този прекрасен ден. Потруди ли се здраво? Надявам се, че не си правил бели?

— Не. Отговорът ми важи и за двата въпроса. Прекарах целия ден на едно депо за отпадъци — каза той и се засмя. — Това, формално погледнато, е работа, макар и на сметище…

— Не мога да разбера защо това ти се вижда толкова забавно. — Ейприл не успяваше да вкара ключа си в ключалката. Това изобщо нейният апартамент ли беше? Погледна номера, след това опита за пети или шести път. — Нищо не може да се сравнява с посещение на място, напълно съответстващо на посетителите. Ха! Банкери, юристи… и Уилоу. Всички на сметището. Идеално. Дори повече от идеално. Сигурно си го измисляш.

— Не разбирам защо предполагаш, че мога да си измисля нещо, свързано със сметище, но тъй като изглежда темата те интересува, ще ти кажа, че компанията, която купихме, офсетва[1] въглеродните си емисии именно чрез рекултивиране на отпадъци, затова трябваше да проверим на място.

— Сигурна съм, че е така — заяви Ейприл, напъха ключа в ключалката и го завъртя толкова силно, че се уплаши да не го счупи. — Между другото, чух за страхотното парти в „Бийчъм“. Преди предполагаемото посещение на депото за отпадъци ли беше или след него? Не знам как успяваш да вместиш всичко в програмата си. Ти си истинско чудо, Трой Воут.

— Всъщност беше преди партито. Кой ти каза за него?

— Един от източниците ми.

— Чакай да се сетя. Бърди. Прав ли съм?

— Винаги си бил настроен против нея.

Ейприл блъсна вратата с все сила и в следващия момент се стовари на пода в апартамента.

— Какво стана? Да не би да падна?

— Не. Изпуснах една антика. От двайсети век — стана и изтупа полата си. — Напълно ми е ясно. Не харесваш Бърди, защото знае всичко за теб. Разбрала ти е номерът.

— Нищо не е разбрала. И не е вярно, че не харесвам Бърди. Не я и харесвам. В интерес на истината нямам абсолютно никакви чувства или мнение за Бърди. Макар да ми е малко обидно, че вярваш на думите на асистентката си повече, отколкото на моите.

— Ами да.

— И какво ти каза? По-конкретно.

— Че е имало парти, което е продължило цяла нощ. И ти си бил там.

— Едно на нула за нея — заяви Трой. — Да, наистина имаше парти и аз бях там. Това е факт. И сега имам един костюм „Бриони“, който не може да бъде спасен от ужасната миризма.

— Толкова по-зле за теб! И така. Любопитна съм дали Уилоу беше на партито.

— Много странно. Каза ми да престана да споменавам името и, а ти правиш точно това…

— Отговори на въпроса, Воут!

— Да. Беше там. А също и на вечерята преди това. Освен това пътувахме с един и същи полет. Трябва ли да ти съобщя цялата програма?

— Защо? — попита Ейприл. — Защо беше там? Винаги си казвал, че нейната задача е да направи обстойна проверка, но това става преди подписването на документите.

— Окончателното приключване на една сделка е един процент работа и деветдесет и девет процента празнуване — обясни Трой. — Знаеш го. Всички, които имат съществен принос за сделка, както и основните акционери бяха там. Това е начинът да се каже „браво“ на всички замесени. Юристи. Банкери. Всички. Защо имам чувството, че ме подлагаш на кръстосан разпит, след като не съм направил нищо?

— Значи може да се каже, че цялото пътуване до Лондон е било основно заради вечерята?

— Да, в много голяма степен.

— И заради партито.

— Точно така.

— И след това през целия ден сте били на депото за отпадъци? — продължи да пита Ейприл. — Наистина ли през целия ден?

— Да, много от нас отидоха. Уилоу беше една от тях…

— Моля те, престани да споменаваш това отвратително име.

— Колежката ми — каза той и въздъхна дълбоко.

— Не знам дали това ми звучи по-добре.

— Така ли? И колегите ли са проблем? И ти имаш колеги — Марк, Оливие…

— Люк. Не можеш да пропуснеш точно Люк. Mon Dieu!

— Кой, по дяволите, е Люк?

— Ето какъв ми е проблемът — започна Ейприл и изведнъж омекна. — Щом трябва, ще ти го обясня съвсем просто. Цялата нощ си бил на парти. Цял ден си бил на депо за отпадъци, но не можа да отделиш шест часа, за да дойдеш да ме видиш в Париж. Не можа да отделиш и шест минути, за да ми обясниш защо не можеш да дойдеш. Дори някакви си шест секунди, за да отговориш на съобщението ми и да кажеш, че няма да успееш.

— Извинявай, но май има нужда от лекар, за да провери слуха ти. Казах ти, че всичко това е част от приключването на сделката. Длъжен съм да присъствам.

— Извинявай, но аз твоя съпруга ли съм?

— Бих могъл да ти задам същия въпрос, Ейприл — отвърна той. — Защо не отдели шест часа от своя цял месец в Париж, за да дойдеш при мен в Лондон?

— Имам работа — каза тя.

— Точно така.

Ейприл се запрепъва към леглото. Беше стигнала до задънена улица и не знаеше как да се измъкне. Това бе добър аргумент в полза на Трой. Но преди това имаше толкова много аргументи в нейна полза. И толкова много в полза и на двама им. Освен ако не участваш в Уимбълдън, отбелязването на точки беше изключително мъчителен начин да запазиш брака си или да излезеш от него.

— Бягаш — каза той. — Правиш го всеки път, когато приключиш с нещо и не искаш да се занимаваш с него. Избяга в Ню Йорк, за да се махнеш от проблемите вкъщи. След това избяга и Париж, когато в Ню Йорк стана трудно. И после — когато в Париж не се получи — отново се върна в Ню Йорк.

— Загубих работата си. Музеят затвори — заяви тя и спря малко преди да стигне до леглото. — Щях да остана, ако можех. Повярвай ми. Но имиграционните власти не са особено щастливи, когато злоупотребиш с гостоприемството им. Много странно от тяхна страна.

— Не мога да продължа по този начин, Ейприл. Трябва да решиш какво искаш. Дали можеш да ми простиш. Или не можеш. Предполагам, че не можеш. Не си от хората, склонни да прощават.

— Какво означава това?

— Например баща ти.

— Простих на баща ми. Никога не е искал да ме нарани съзнателно.

— Така е — съгласи се Трой и се изсмя горчиво. — За разлика от мен. Това, което ме убива в отношението към баща ти…

— Сега за това ли ще говорим? За проблемите с татко?

— Не можеш да преодолееше неадекватния според теб начин, по който той се справя с болестта на майка ти, и едновременно с това искаш аз да отговарям на невероятно високите критерии, които той е поставил. Толкова е отдаден този човек. Никой не може да се сравнява с подобна проява на вярност.

— Не бих искала подобно нещо! За теб Челси и Клои винаги трябва да са на първо място — каза Ейприл и наистина го мислеше. — Те. Не аз. Това никога не е било поставяно под въпрос, защо мислиш…

— Това нещо — прекъсна я Трой с типичния си устрем. — Виждам го в очите ти всеки път, когато ме погледнеш. Усещам го дори в гласа ти. Никога няма да бъда идеален или винаги да се държа идеално, защото не съм идеален. Съжалявам, че не съм такъв, но поне никога не съм твърдял обратното. Трябва да го разбереш.

— Никога не съм искала от теб да бъдеш идеален — каза Ейприл. — Просто да се държиш както трябва.

В известна степен беше прав. Ейприл не му беше простила. Искаше да му прости, отчаяно го искаше. Обичаше Трой, момичетата и хубавия им живот в Ню Йорк. По време на цялата тази история той беше честен, прям и откровен по начин, типичен за Трой Едуард Воут III. Изневерих ти, не съм идеален, да продължим напред. Да, наистина бе необходима смелост за това, но Ейприл искаше нещо повече от „ако искаш го приеми, ако искаш недей“. Очакваше романтични жестове и щедри обещания, дори и да не е сто процента сигурен, че ще успее да ги изпълни докрай.

— Мога ли да те попитам нещо? — каза Ейприл.

Ейприл пренебрегваше този въпрос от десетина години, а през последните деветдесет дни направо го потъпкваше. Сега с подкрепата на нощта, на Март, на шампанското, да, дори с подкрепата на Люк, бе готова да изрече думите така, че целият свят да ги чуе.

— Разбира се — отговори веднага Трой. — Питай каквото искаш.

— Изневерявал ли си на Сузана?

Настъпи дълга пауза. След нея втора. И още изтекли секунди.

— Чакам — напомни му тя.

— Много странно, че ми задаваш този въпрос — отвърна Трой бавно и равно. — Това е от нещата, които обикновено се изясняват в началото на някоя връзка.

— Да, като предварителна проверка. Ясно. Мой пропуск. Отговори на въпроса!

— Причината за края на брака ни е същата, която ти казах още първия път, когато обсъждахме този въпрос. Сузана имаше връзка с най-добрия ми приятел и никой от тях не възнамеряваше да я прекрати. Освен това, както знаеш, тя не е от хората, с които се съжителства особено лесно.

— Не те попитах каква е причината за края на брака ви. Вече я знам. Попитах те дали някога си й изневерявал.

— Да — отговори накрая той. — Изневерих й.

Ейприл изхлипа и се отпусна на пода. Остана така известно време, не можеше да говори, безмълвните й стонове отекваха във вековния парижки паркет. Реакцията й бе прекалено силна за нечий чужд проблем, но признанието на Трой беше почти като ново предателство към нея самата, а не към Сузана.

— Подиграваш ли се с мен? — сопна се Трой. — Разстроена си заради Сузана? Нека ти напомня, че тя също ми изневеряваше.

— Тогава ти знаеше ли за изневярата й? — попита Ейприл.

Не че това би могло да бъде някакво извинение. Като цяло сексът за отмъщение не се препоръчваше, независимо от обстоятелствата. Но е по-добре всички да са се държали лошо, а не само мъжът, в когото се опитваш да вярваш.

— Подозирах, но не бях сигурен. Бяхме в труден период. Не трябваше да го правя, но ти ме попита, а аз не искам да те лъжа. Това няма нищо общо с нас. Обстоятелствата бяха съвсем различни. Преди всичко целият ни брак беше съвсем различен. Знаех, че няма да се получи нищо още в мига, в който тя тръгна по пътеката в църквата. Бях незрял и глупав и правех всичко, за да проваля връзката ни.

— Може би наистина е било различно, но не предизвикваш особено доверие, като се има предвид, че се случи отново, при това в брак, за който се предполагаше, че е добър. Всичко е въпрос на думи. Няма особено голямо значение дали ще ограбиш взаимоспомагателна каса, или ще обереш търговска банка, и в двата случая си крадец и ще отидеш в затвора.

— Е. това вече е ново за мен! Не знаех, че мога да попадна в затвора за изневяра. — Трой се изсмя сухо и след това въздъхна дълбоко и уморено. — Това, което направих, беше ужасно, но и ти не си справедлива. Имаш избор. Или можеш да приемеш случилото се и да продължиш, или не можеш. Кое от двете избираш? Решението е твое.

Ейприл затвори очи и се надигна от пода, като се подпираше на рамката на леглото. В този момент осъзна, че Трой няма да й даде това, което очаква. Не можеше да й предложи думите, жестовете или големите обещания, които да оправят всичко и да изкупят миналите му прегрешения. Всъщност обещанията като че ли влошаваха нещата още повече.

Не, Ейприл трябваше сама да намери опрощението, под каквато и да е форма, вътре в себе си. И Трой беше прав. Може би тя просто не бе склонна да прощава.

— Ейприл — каза Трой с дрезгав глас, — там ли си?

— Не знам Трой. Наистина не знам. Трябва да тръгвам.

Трябваше да тръгва.

Захвърли телефона и той падна върху матрака малко преди тя самата да се стовари на леглото. Зарови лице в завивките и заклати крака над плетената синьо-бяла покривка. Остави дясната си обувка да падне на пода. Лявата също започна да се изхлузва, но спря и увисна във въздуха за няколко минути, преди да тупне долу.

Докато се предаваше на съня, Ейприл продължаваше да чува шума от удара на кожената обувка в дървото. Сякаш отекваше из целия апартамент, из цял Париж. Звукът отбелязваше мига, в който окончателно се отказваш. Всяко момиче знае, че когато и втората обувка падне от крака му, денят е приключил, свършил, отминал завинаги. В някакъв момент това неизбежно се случваше. Всяко нещо има своя край. И ако не си забелязал, че този момент наближава, значи просто не си гледал внимателно.

[1] „Въглероден офсет“ е термин, с който се означава опитът да се компенсира вредното въздействие, причинено на околната среда, чрез алтернативни методи като засаждане на дървета, включване в екопроекти и т.н. — Б.р. ↑

Chapitre XXXVIII

Париж, 1 юли 1893 г.

Край! „Тортони“ затвори точно както предполагаха всички. Купонът, както казват, приключи.

Просто не мога да повярвам, макар че вестниците от няколко месеца насам предричат края му. Когато тази сутрин се завъртях в леглото и видях до себе си Болдини да скицира Le Comte de Montesquieu (любимото конте на града, този път с папагал) и казах добро утро, той отвърна:

— „Тортони“ вече не съществува.

— Ти си ужасен лъжец.

Надигнах се и оправих нощницата, която се бе увила около бедрата ми.

— Виж вестника — каза той и посочи с глава към долната част на леглото. — Там е написано черно на бяло.

Като никога Джовани беше прав. В откъс от вчерашния брой на „Интернешънъл хералд трибюн“ се казваше:

„От днес «Тортони» изчезна от Париж. Кафенето на ъгъла на «Италия» и «Тетбу», което от век насам е известно като любимо заведение на прочутите личности от средите на литературата и изкуството, както и на аристокрацията, днес последва съдбата на ресторант «Бребо» и приключи житейския си път. В събота ще започне разрушаването му и още една забележителност от стария Париж ще си отиде завинаги“.

Приключи житейския си път! Сърцето ми се къса, само като си помисля за това.

Звучеше някак зловещо и помрачи цялото ми настроение.

— Това е само едно кафене — повтори за кой ли път Джовани. — Вече имаме „Максим“. Поне за мен няма никаква разлика.

Но „Тортони“ бе много повече от поредното кафене! Като момиче, което никога не е имало своя официален дебют в Париж, имах чувството, че съм направила своя именно в това заведение, нищо че не бе изведнъж и нищо, че се случи, докато Ла Бел Отеро[1] танцуваше наблизо и се гърчеше около масата ни с крака, облени в пот, и гърда, изскочила от блузата й. Понякога се случваше някой да бъде осакатен от сабя или тояга, но въпреки всичко заведението беше велико… и беше мое! О, „Тортони“, колко ще ми липсваш!

Сега всички ще се надпреварват да се превърнат в новия „Тортони“. След като се разчу, че заведението изпитва затруднения, навсякъде из града се появиха нови кафенета, като всяко от тях отчаяно се опитваше да привлече най-известните светски лица. Не на последно място сред тях е заведението на Максим Гаяр — „Максим“, единственото, което успява. Това е така заради рекламния му подход. Той има четири огромни прозореца към улицата с голям перваз към всеки от тях и с по една красавица на всеки перваз! Наистина гениална идея, макар че именно аз му я подхвърлих по време на часовете, които прекарваше на моя бар.

О, споменах ли? Една от красавиците съм аз!

Много скоро това се превърна в престижна позиция. Някои от най-известните ни танцьорки на канкан изразиха желание да заемат място на витрините на „Максим“, но от всички момичета на „Фоли Бержер“ аз съм единствената, на която той плаща, за да кацне там като птичка (при това окичена с пера). Моето лице е това, което привлича клиентите вътре, и извивките на моята фигура хвърлят сенки по тротоара отвън. Разбира се, не е лесно да остана на мястото, на което съм кацнала Около мен буквално веднага се струпва цяло ято петли.

— Косата ви — казват те. — Цветът на косата ви е несравним.

— Кожата ви! По-бяла и по-гладка и от бебешко дупе!

Да, благодаря и за двата комплимента, които се дължат на чудесата на къната и на избелващия ми крем за лице. Не че имам нужда от тях. Mon Dieu! Те са просто начин да подсиля това, което господ ми е дал. Предполагам, че в крайна сметка родителите ми са ми оставили наследство. Майка ми не е живяла дълго, но за красотата й се разказват легенди.

Въпреки това трябва да внимавам да не се застоявам дълго пред възхитените погледи на ценителите. Понякога прекалената употреба на безценния ми крем за лице придава на кожата жълтеникав оттенък. Разбира се, винаги има още крем, с който да прикрия този недостатък! Какво ли не трябва да понасят красивите жени, за да запазят красотата си. Игрички и хитринки, казва Болдини, макар че малко къна и крем няма да се отразят никак зле и на него самия!

Работата в „Максим“ не е единственият ми източник на доходи, въпреки че милият Максим ми плаша два пъти повече, отколкото получавам във „Фоли Бержер“. По-скоро той си мисли, че ми дава два пъти повече, в действителност е почти три пъти. И докато Жерар има стриктни правила за облеклото ми във „Фоли Бержер“, в „Максим“ мога да обличам каквото си искам, като единственото условие е да се обличам достатъчно пленително, че да предизвикам финансовия фалит поне на трима господа на седмица. Удивително е как тези така наречени джентълмени са готови да изпразнят джобовете си, за да ме отрупат с храна и подаръци! Тези дни всеки мъж е като… un penier percé. Кошница без дъно, всеки мъж.

Обикновено заставам на витрината на „Максим“ облечена в палто от чинчила и вечерям черен хайвер и шампанско или каквото там друго мъжете изпратят на масата ми. Често слагам на главата си aigrette. Това е прекрасно, но твърде неудобно украшение, тъй като има опасност проклетото бяло перо всеки момент да се запали от лампата над главата ми. Но това няма значение… важното е, че изглежда наистина възхитително!

Засега „Максим“ е истински хит (моля, няма защо, мосю Гаяр). Може би дори ще успее да придобие статута на „Тортони“. Грандамата на всички грандами често посещава заведението. Да, имам предвид Жан Юго Доде. Всъщност за нея няма да е зле да прекарва малко по-малко тук. Повечето вечери се напива и става смешна. Веднъж скочи на подиума и започна да дирижира оркестъра с една аспержа в ръка.

Пруст ми каза, че това е така, защото на двамата със съпруга й им предстои развод. Колкото и да е прекрасна тази клюка, ми е трудно да повярвам, че е истина. Всички знаят, че почти през цялото време Пруст е пълен с merde. Освен това… развод? В това семейство? След сватбата и подаръците? Нима всичко това не значи нищо? Би било много глупаво да захвърлят всичко заради някоя и друга разправия. Ние с Болдини се караме почти през цялото време. C’est la vie!

На няколко пъти се опитах да се добера до Жан. Ако се съди по това колко внимателно избягва витрината ми, определено ме помни. Винаги съм подозирала, че е така. Понякога я улавям как поглежда към мен, сякаш ме приканва да отида при нея. Когато се случи, първо проверявам къде е Максим (той никак не обича да напускам витрината си) и ако е зает, се отправям към нея. И тогава неизменно се случва нещо.

Веднъж успях да се добера до нея и дори да й кажа Bonjour, но в този момент руснаците нахлуха вътре с важна стъпка, както им е обичаят. Жан загуби всякакво чувство за приличие, скочи на бара и се разпи щя:

— Казаците идат!

Колко типично за Жан Юго Доде. Невъзпитана. Без всякаква класа. Разчита единствено на името си и не прави нищо, за да го заслужи.

Онази вечер, докато Жан се перчеше върху бара, аз тихомълком се върнах в ъгъла си, за да наблюдавам как руснаците превземат „Максим“, като хвърлят златни монети и се бутат един друг. Бих могла напълно да се откажа от мъжете и от „Максим“, ако бях събирала луидорите, които тези диваци хвърлят всеки път, когато влязат тук. Все пак, когато никой не гледа, успявам да взема някоя и друга монета. Страхувам се, че ще дойде време, когато ще имам нужда от тях.

Виждате ли, точно както „Тортони“ затвори и си отиде, за да отвори място за нещо по-добро, така и моето споразумение с Пиер стигна до естествения си завършек. Преди седмица получих телеграма. В нея Пиер казваше, че този месец няма да ми изпрати пари. Не знам дали причината е, че той самият няма пари, или просто вече не иска да ги споделя с мен. Бях започнала да разчитам на ежемесечните пратки от Южна Америка. Макар да знаех, че търпението му към мен се е изчерпило, не очаквах, че и щедростта му ще изчезне толкова бързо.

Не ме разбирайте погрешно. Максим, че дори и Жерар ми плащат добре и нямам причина да се оплаквам от приходите си. Но от една страна е това да си купиш палто и да поддържаш стаята си топла, което е необходимост, а от друга — това да носиш чинчила и пера, което също е необходимост, но по малко по-различен начин.

Затова направих един последен опит да спася ежемесечните чекове. Тази сутрин, след като прекарах една дълга нощ в „Максим“ и след това при Джовани, се прибрах и набързо написах една бележка върху най-хубавата си розова хартия за писма. В нея възхвалявах мъжкото достойнство на Пиер, както и прозорливостта му в бизнеса. После натопих лявата си гърда и избелващата пудра и направих отпечатък в края на писмото. Надявам се само, че това напомняне за плътта ми, ще оцелее пътуването през океана и ще ми откупи още малко време.

[1] Каролина Отеро (по рождение Агустина) известна с псевдонима La Belle (Красивата) е прочута танцьорка, актриса и куртизанка. Една от звездите на „Фоли Бержер“. — Б.р. ↑

Chapitre XXXIX

Апартаментът изглеждаше още по-празен, отколкото преди десет часа.

Ейприл мислеше, че е била последна тук предната вечер, но по някое време между La Terrasse и настоящия момент някой бе преместил поне дузина неща, включително и горкия Мики Маус. Сега Мики лежеше по гръб върху кашон със стари книги, а на носа му беше лепната бележка с надпис „Да се върне на собственика.“.

Прескачайки купчините, Ейприл пристъпи напред леко олюлявайки се и се протегна към куклата.

— О, Мики — въздъхна тя и притисна към гърдите си прашното създание с клепнали уши. — Изпращат ли те вече?

Взе шала, завързан за чантата й, и внимателно избърса върха на главата му. По синьо-златистата коприна полепна черен мъх.

— Ох! Извинявай, мъниче! И без това не си в особено добра форма.

Поднесе го към носа си. Без съмнение миришеше на застоял прахоляк, но имаше и някакъв друг мирис. Сладък. На цветя. Може би ароматът от парфюма на Март? Или на Лизет Катрмер? Мисълта, че, дори когато вече те няма на този свят, хората все още могат да откриват частички от теб, подейства успокояващо на Ейприл. Разбира се, за целта някой трябваше да е оставил местенце, където да се запазят частиците.

Ейприл постави куклата върху високата маса в стил Наполеон III, по която беше започнала да работи още предишната вечер.

— Трябва да видиш какво се случва с дома ти, Мики — заяви Ейприл и извади бележника си. — Направо е пародия!

Започна да пише.

Висока позлатена маса в стил Наполеон III с огледало, инкрустирано със слонова кост.

На гърба написа: №2.

Краят на деветнайсети век?

Огледало с орнаменти във формата на буквата С, цветя и подобна на мида украса.

Полумесец, три звезди с по два гълъба в края.

Мраморен плот с розови жилки, двойно извити крака.

Ейприл погледна на гърба и там видя етикет, на който пишеше: De la grand antichambre /de Kiosque de Gezira/ Console or el ébène. Усмихна се изненадано. Само Март дьо Флориан би могла да притежава вещ, която преди това се е намирала в двореца в Кайро.

„Големият вестибюл, дворецът Гезира“, написа тя и го подчерта с две черти. Надали тази маса бе подходяща да се превърне в партиден номер 379 от търга на произволно събрани европейски боклуци.

Неочаквано Ейприл чу шум от ключ в ключалката. Застана зад масата и се протегна към декоративната сабя. Не беше остра, но все пак би могла да предизвика известни наранявания, ако я стовареше с все сила върху главата на натрапника.

— Ехо! — изписка тя, преди вратата да се отвори. — Bonjour?

Люк влезе в стаята.

— Аврил?

— О, господи! — въздъхна Ейприл и надникна иззад скривалището си. — Изплаши ме. Отново.

— Поднасям най-искрените си извинения — заяви Люк и постави чантата си на пода. — Не очаквах да заваря някого в събота. Какво правиш тук?

— Наваксвам с работата.

— Намираш се в Париж, в почивен ден и работиш. Жалка история!

— Ти също си тук — отбеляза Ейприл и заобиколи една черна закачалка. — Което означава, че си не по-малко жалък от мен.

— Така е, но аз дойдох само за да погледна една картина, както ми нареди мадам Вание. След това веднага ще се върна към обичайните си занимания през почивните дни и няма и да помисля за работа до понеделник.

— Ако си дошъл тук заради някоя картина, късметът не е на твоя страна. Всички произведения на изкуството вече са изнесени. В понеделник Оливие и Марк могат да ти осигурят достъп до склада. Съмнявам се, че ще успееш да ги откриеш днес. Съжалявам, но напразно си бил път дотук.

Не е било напразно — заяви той, сви рамене и се облегна на един лакиран скрин на Ризенер, копие на един от най-известните образци на френските кралски мебели.

Думата „копие“ звучи доста евтино, докато не осъзнаеш, че този скрин ще се продаде за не по-малко от триста хиляди долара.

— Може ли да не се облягаш върху мебелите? — попита Ейприл. — Ето, имам нещо за теб. Имайки предвид склонността ти непрекъснато да се облягаш и изтягаш, донесох няколко сгъваеми стола специално за теб заяви тя и посочи към ъгъла. — Би ли взел един от тях?

— Това е то нашата Аврил. Непрекъснато прави планове и крои нещо, щом стане въпрос за нейните бюра и джунджурии.

Опитвайки се да си придаде вид на измамен, Люк грабна един стол и го завлачи по пода. В следващата секунда Ейприл се озова на четири крака и започна да се мъчи да заличи оставената следа.

— Можеш да вземаш всякакви предпазни мерки, но каквото и да правя, все причинявам някоя беля — заяви Люк с усмивка. — Значи този скрин е на Линке? Виждаш ли, че съм слушал внимателно твоите проповеди за мебелите?

— Да, но не съвсем внимателно — ухили му се в отговор Ейприл. — Грешиш с около век и половина. Този скрин е на Жан-Анри Ризенер. Той е бил официалният ébéniste du roi — майстор на шкафове за краля. Това е копие на скрин, който някога е бил собственост на кралското семейство. Виждаш ли тук? Това отпред е монограмът на Мария Антоанета.

Люк се настани в стола и присви очи, изглеждаше замислен и доста уморен.

— Както и да е, ще ти спестя следващата лекция. Но видя ли това? — попита Ейприл, протегна се зад гърба си и взе сабята, която преди малко беше оставила.

Вдигна я високо и я размаха и тъй като не успя да прецени правилно тежестта й, удари Люк по коляното. По-малко от половин метър го делеше от получаването на тежка травма в слабините.

— Mon Dieu! — изскимтя той.

— О, извинявай! Как е коляното ти?

— Коляното не е частта от тялото ми, за която се тревожа. Беше много близо, Ейприл. Благодаря ти от името на бъдещите си деца.

— Добре че не съм чак толкова вързана в ръцете — каза Ейприл и се изчерви. — Но тази сабя е страшно красива, не смяташ ли? Ти си мъж. Би трябвало да харесваш оръжия, нали?

— Наистина съм мъж, макар да подозирам, че не отговарям съвсем на строгите американски представи.

— В това отношение си прав — съгласи се Ейприл и прокара пръст по острието на сабята. — Не знам как ще я оценим и дали изобщо има някаква стойност. Питам се дали Март не я е използвала, за да плаши с нея прекалено настойчивите си любовници. Или съперничките си!

Ейприл се спусна напред и се престори, че намушква Жан Юго в корема, макар че въображаемата й ярост не бе насочена само към тази личност. Зачуди се дали някой някога е наръгвал експерт по околната среда, който консултира рискови фондове.

— Както и да е — въздъхна Ейприл и прибра сабята в калъфа й. — Стига сме се размотавали.

— Защо се мръщиш, Аврил?

— Какво искаш да кажеш?

— От момента, в който влязох, не си спряла да се мръщиш — каза Люк и прокара пръст между очите си. — Какво има? Нова криза с мебелите ли се задава?

— Не, нищо подобно.

Ейприл взе още един сгъваем стол и го сложи пред Люк. Изведнъж усети, че краката й се подкосяват. Вече не беше на двайсет и пет. Не можеше да живее непрекъснато подложена на средни до високи нива на стрес и да очаква, че може да размахва сабя, без това да има физически последствия.

— Тази сутрин много си мислех за Март — започна тя, беше напълно вярно, но не беше цялата истина.

— Тази сутрин ли? Аз пък останах с впечатлението, че мислиш за мадам дьо Флориан през цялото време — засмя се Люк и когато Ейприл не му отговори, нежно докосна коляното й. — Само те дразня, ma chérie. Кажи ми за какво си мислеше.

— За посещенията между четири и пет часа — призна Ейприл. — Или както са били известни за Март и приятелите й — часът на позволеното флиртуване.

— А, разбирам, идеята за изневяра обижда пуританската ти същност.

— Не! В никакъв случай — възрази Ейприл и се опита да подреди мислите си в думи, които да не разкриват прекалено много. — Всъщност има нещо много разумно в тази уговорка. Всички са съгласни, така че никой не я обсъжда. Никой не се ядосва. В нея няма нищо скандално. Просто така са подредени нещата. Все едно да позволиш на сина си тийнейджър да изпие чаша вино с неделния обяд. Така всичко губи привлекателния ореол на тайнственост.

— Да не би да предлагаш отново да възприемем обичая за посещения между четири и пет? — попита Люк. — Обзалагам се, че идеята ти ще намери широко подкрепа, но предимно сред мъжкото съсловие.

— Да, предполагам, че няма да се получи — съгласи се Ейприл. — Ще ти задам един хипотетичен въпрос. Ако жена ти ти изневерява, би ли искал да знаеш?

— Никога не съм бил женен.

— Да предположим, че си бил. Би ли ти пукало?

— Както при всяко друго нещо, всичко зависи от конкретната ситуация — отговори Люк. — Най-общо казано, non. Не би ми „пукало“, както ти се изрази. Не е най-страшното нещо, което може да ти се случи. Защо имам чувството, че въпросът ти не е никак случаен?

Ейприл пое дълбоко въздух и погледна Люк с крайчеца на окото си.

— Съпругът ми — започна тя, — ами… той…

После поклати глава.

— С него имаме такъв спор — добави бързо. — Мъжът на наша приятелка е преспал с друга жена.

— Приятелката ти значи — Люк кимна с разбиране.

Разбира се, че това е единственият двусмислен американски израз, който ще разтълкува правилно.

— Oui отговори Ейприл и извърна поглед, нямаше желание да потвърждава внезапната му чувствителност към американския изказ. — Съпругът й казал за тази изневяра. За да е ясно — не става въпрос за връзка, а само за една погрешна стъпка.

Ейприл можеше да добави още подробности за неловкото положение, в което бе изпаднала приятелката й. Можеше да каже, че мъжът й е бил в командировка в Сингапур. Че е приключвал сделка. Били са на вечеря и той пийнал повечко от някаква напитка, която никога преди това не бил опитвал. А там имало и една консултантка. И двамата се озовали в хотелската му стая. Десет минути по-късно той се обадил на жена си и си признал всичко. Сто дни по-късно този разговор все още не можеше да й излезе от ума.

— Колко значима е била грешката? — попита Люк. — Според двойката, защото само тяхното мнение има значение в случая.

— Правили са секс. Но нещата никога не опират само до секса, нали?

Ейприл си представи как ръцете на съпруга й се плъзгат по гърдите на друга жена, по бедрата й, под бельото й. Устните на Трой се бяха впили в зърната на гърдите й. Поредният факт, който Ейприл не искаше да си спомня и да си представя.

— Какво имаш предвид, като казваш, че нещата никога не опират само до секса?

— Има много спирки по пътя към самия акт.

— О! — възкликна Люк — И какъв по-точно е спорът? Между теб и съпруга ти? Макар че трябва да отбележа, че обсъждането на чужди семейни проблеми не е съвсем редно — допълни той и предизвикателно повдигна вежди.

— О, тя няма нищо против — измърмори Ейприл. — Спорът се състои в това — според мен той изобщо не е трябвало да казва на жена си. Трой смята, че постъпката му е достойна за уважение, защото е бил напълно откровен.

— А какво мисли приятелката ти по въпроса?

— Би предпочела никога да не е узнавала.

Тази мисъл се въртеше в главата на Ейприл още от момента, в който бе научила, но сега за първи път изразяваше мнението си ясно. Макар да не се гордееше с това свое твърдение, се почувства добре, когато го изрече на глас, вместо само абстрактно да си мисли за него. Люк не беше първият, който чуваше за измислената приятелка. Ейприл бе разказала тази лъжа и на самата себе си.

— Това пък защо? — попита Люк. — Защо не би искала да узнава?

— Това я поставя в неприятна ситуация. Ако нещата няма да се повторят, тогава защо изобщо й е казал? За да облекчи чувството си за вина? Да смъкне товара от плещите си и да го прехвърли върху нея? На кого другиго помогна признанието, освен на него самия?

— Да, в голяма степен е помогнало на него, макар че някой би могъл да спори, че истината е над всичко. Честността не е ли една от причините да се омъжи за съпруга си?

— Абсолютно! Но сега тя се тревожи, непрекъснато се тревожи. А и съпругът й. Той изглежда почти доволен от себе си, защото е постъпил честно и е казал истината. Според него прошката е нещо напълно очаквано. Като че ли иска да каже: „Съжалявам, че го направих, не съм идеален, така че… прави си изводите“.

— Тя очаква, че това може да се повтори.

— Да — потвърди Ейприл. — И това очакване като че ли е най-лошото от всичко. Може би трябва да приложи системата на Март за посещения между четири и пет. Някак да я превърне в част от всички останали общоприети социални условности. Отваряш вратата на възрастната дама. Изхвърляш боклука. Имаш право на някоя случайна необвързваща забежка, стига тя да не нарушава установения ти начин на живот. Така никой не остава изненадан. И никой не изглежда като глупак.

— Не може наистина да вярваш в това.

— Така ли?

— Лично аз мисля, че идеята е страхотна — заяви Люк. — И ако искаш да знаеш истината…

Неочаквано телефонът му иззвъня. Той погледна кой го търси и направи гримаса.

— Merde — изруга той. — Трябва да тръгвам. Може ли да продължим разговора по-късно?

— Не. Искам да кажа — да, можем. Но не е необходимо.

— Изобщо не съм съгласен — възрази той и се изправи, при което коленете му изпукаха. — Съжалявам, че си тръгвам така изведнъж. Не бих го направил, ако не се налагаше. Имаш ли нещо против да те оставя тук сама?

— Разбира се, че не. И преди да дойдеш бях сама.

Люк върна сгъваемия стол обратно в ъгъла, като този път много внимаваше да не одере пода с металните му крака. Тръгна обратно към нея, по лицето му се появи обичайната усмивка, последвана от онова „Au revoir, Аврил“, което вече чуваше и в съня си.

— И да си починеш! — каза той.

В отговор Ейприл му се усмихна вяло, но не стана. Не можеше да го направи. Краката (както и тялото и умът й) нямаха сили да се изправят. Макар вече да очакваше физическите докосвания на разделите им, Ейприл просто не можеше да събере достатъчно енергия.

— Bye, Люк — каза тя и прозвуча съвсем като Челси и Клои или който и да е друг американски тийнейджър. — Доскоро.

— Така няма да стане. Хайде — каза той и й подаде ръка. — Lève-toi.

— Просто си тръгвай, Люк! Ужасно съм изморена. Не си губи времето с една мрънкаща…

Без всякакво предупреждение Люк се приведе и дръпна Ейприл така, че тя се озова изправена и притисната в него. И докато стоеше замаяна и блуждаеща, той наведе глава и нежно, но твърдо я целуна по бузата.

— Да си починеш — повтори той и я целуна и по другата буза — сладка Аврил.

Обърна се и изчезна от апартамента. Ейприл остана като измръзнала в продължение на няколко минути, учудена, че в крайна сметка може да се държи на краката си.

Част трета

Chapitre XL

Ейприл се опита да не обръща внимание на бързо сменящите се дати на календара, докато в същото време мебелите в апартамента на Март продължаваха да изчезват един след друг. Хубавото беше, че всяка от оставащите антики изискваше по-големи усилия от предишната. Ейприл забеляза някои несъответствия. Имаше въпроси, чиито отговори изискваха по-обстойно проучване. Време. Имаше нужда от повече време.

Инкрустирана с чемшир и с прави линии, обработени така, че да приличат на абанос, този експонат с формата на изпъкнал полумесец, има плот, изработен от тъмночервен мрамор и завършващ с фриз. Има три чекмеджета и две странични отделения, декорирани с лаврови листа, и централна част, инкрустирана с лилии. В центъра на двете дълги чекмеджета има инкрустиран панел (пребоядисан?), с изрисувана върху него кошница с праскови и цветя, а от двете им страни има по една вратичка, имитираща плитко чекмедже. Скринът стои върху космати лъвски лапи и крака, украсени с акантови елементи (пребоядисани?). Всеки крак е поставен върху постамент.

Въпросите се трупаха един върху друг и й осигуряваха още по-сериозно извинение да продължава да работи, да остане в Париж. Може би трябва да удължи престоя си с няколко дни. Най-хубавото нещо на проучванията е, че те никога не могат ли са напълно изчерпателни. И както Ейприл заявяваше пред Оливие и Марк, а и пред всеки друг, готов да я изслуша, тя продължаваше да очаква интервюто с Анес, мадам Вание — жената, която най-вероятно щеше да се окаже най-интересният източник. За щастие, все още не бе умряла.

Беше сряда следобед и Ейприл седеше в един от сгъваемите столове и внимателно оглеждаше бронзова фигура от Еме-Жул Далу. И преди беше виждала негови скулптури в музеи, както и в Люксембургските градини, но никога не бе държала негово произведение в ръка. Обикновено творбите му бяха по-монументални, истински паметници, а не украшения за дома. Откъде ли Март се е сдобила с това, питаше се Ейприл. Дали чрез Болдини или чрез Монтескьо, а може би чрез крупния търговец на лайна? Или пък й го е дал самият Жул Далу? Март вероятно бе единствената жена в историята, за която и трите възможности биха били напълно вероятни.

Статуетката, както и много други статуи на Далу, представляваше гола жена със закръглен гръб и задни части, притиснала колене до гърдите си. Седеше на скала, след като току-що се бе разсъблякла, беше подпряла брадичка на рамото си и се взираше в потока под нея.

В момента Ейприл се чувстваше като голата жена на Далу — свита, напълно разголена, но без да разкрива нищо, и очакваща неизбежното потапяне в бързата студена вода.

Направи снимка на статуята с телефона си. Имаше фотоапарат, който използваше по време на работа, но щеше да изпрати тази снимка на Трой заедно с безгрижен коментар колко прекрасно би изглеждала в апартамента им. Чувствай се свободен да купиш това на търга! Шегичка. (Не съвсем.)

После си спомни, че не може да го сподели с Трой. Е, би могла да го направи, но Трой щеше да се зачуди защо предлага украшения за дома, когато на първо място се очаква да реши дали изобщо иска да остане в този дом.

Не бяха разговаряли от четири дни, пращаха си само имейли и съобщения по телефона, като използваха за извинение часовата разлика и факта, че са много заети, за да оправдаят липсата на словесна комуникация. Je vais tomber dans les vapes! Толкова съм уморена, че ще припадна! И двамата напълно осъзнаваха, че увъртат, и това караше Ейприл да се пита защо изобщо си правят труда да го правят.

— По дяволите — каза тя, втренчена в снимката от телефона. — Без Далу за мен.

Телефонът избръмча в ръката й като гърмяща змия и Ейприл го хвърли на земята, сякаш наистина можеше да я ухапе. Блекберито продължи да звъни. Ейприл се наведе и го вдигна.

— О, Бърди, здравей!

Облекчение ли изпита? Или разочарование? Можеше по цял ден да описва мебели, но не и собствените си чувства, когато гледаше нечий чужд телефонен номер.

— Получи ли копието, което ти изпратих снощи? — попита Ейприл.

— Получих го — отвърна Бърди. — Благодаря ти. Вече е на бюрото на Питър, който между другото, очаква завръщането ти с огромно нетърпение. Меко казано. Непрекъснато пита кога точно се прибираш.

— Колко мило от негова страна. Сигурно му липсвам. Уви, полетът ми е едва на единайсети юли.

— Знам, казах му го поне петдесет хиляди пъти, но изглежда, той не може да помни повече от десет минути. Като че ли не може да направи нищо без теб. Направо е трогателно. Дори ме попита дали не може да се върнеш по-рано.

— По-рано? — сепна се Ейприл. Замисли се за мадам Вание. Замисли се за Трой. — Не, не мога да се върна по-рано.

— Да, така си и знаех. Правя всичко възможно да ти спечеля малко време, но не е никак лесно. Онази жена все още ли е жива? Наследничката?

— Да, жива е. Поне засега.

— Добре. Имам някои интересни съпоставки, както говорихме — вещи, продадени в тематични търгове, сравнени с вещи, станали част от по-голяма група. Няма ясно изразена тенденция, но може би това е само началото. Както и да е, ще ти изпратя това, което имам.

— Благодаря — отвърна Ейприл с въздишка.

— Горе главата! Питър е изцяло на наша страна.

— Това е страхотно, но не съм сигурна, че Питър има особено влияние тук.

— Кога ще е възможно да се добереш до тази така наречена недостижима жена? — попита Бърди. — Може би тя ще успее да пораздруса парижкия офис.

— В това е надеждата ми, но на нея не може да се разчита особено. Не е добре и все още е в болницата. Така че времевите граници са доста неясни.

— А какво ще стане, ако не успееш да разговаряш с нея, преди да си тръгнеш? Възможно ли е, да речем, да й се обадиш по телефона или нещо подобно?

— О, непременно ще говоря с нея — заяви Ейприл. — Ще остана още една седмица. Две седмици. Месец. Ако се наложи ще се поява на смъртното й легло.

Сама се изненада, когато се чу да го казва. С наближаването на датата на предстоящия полет (след две седмици, на единайсети юли) Ейприл бе започнала да се събужда все по-тревожна и по-напрегната. Полетът й бе резервиран така, че да се прибере вкъщи за рождения си ден. Ако остане в Париж, ще трябва да прекара деня сама, не че самотно „празнуване“ не бе възможно и в Ню Йорк. А със сигурност е по-добре да си самотен в Париж, отколкото в собствения си дом. Да, ще удължиш престоя си. Питър й беше казал, че може да остане колкото е необходимо. А причини не липсваха.

— Да удължиш престоя си? — попита Бърди и се разсмя. — Сигурно се шегуваш! Питър направо ще експлодира!

— Няма да му е за пръв път.

— Защо имам чувството, че ще останеш там завинаги. Че в крайна сметка ще се прехвърлиш на работа в парижкия офис?

— Звучи фантастично, но все пак си имам работа и личен живот в Ню Йорк. — Не че мисълта за връщане в Ню Йорк не беше плашеща. Не че Ню Йорк ще бъде същият като този, който остави. — В някакъв момент ще трябва да се върна.

— Добре е, че го осъзнаваш. Защото наистина ще се наложи да се върнеш — гласът на Бърди заглъхна, като че ли й съобщаваше някаква лоша новина, след това добави съвсем искрено: — Домът ти е тук.

— Знам — каза Ейприл. — Е, нека видим какво ще успея да свърша в следващите дни. Моля те, напомни на Питър за интервюто. Кажи му, че все още чакам.

Настъпи известно колебание, като че ли Бърди се канеше да каже обичайното си „разбира се“, но след това реши да изчака. Може би знаеше какво ще последва. Може би усещаше, че Ейприл се нуждае именно от това изчакване. От друга страна, може би просто се бе задавила с кексчето си, както й се бе случвало много пъти.

Каквато и да беше причината, мълчанието на Бърди продължи малко по-дълго от обичайното. Достатъчно дълго, за да може Ейприл да изпусне думите, преди която и да е от тях да има време да размисли.

— Знаеш ли какво? Кажи на Питър, че съм затънала до гуша. Отложи полета ми. С две седмици. Засега.

Chapitre XLI

Париж, 30 ноември 1893 г.

Не съм писала в този дневник от месеци. Толкова много има за разказване и толкова малко може да се каже.

Е, случи се. Вчера пристигна последното писмо от Пиер. Моят търговец на гуано знаеше с какво се занимавам и заяви, че повече няма намерение да финансира подвизите ми. Нямам никаква представа кои конкретни подвизи има предвид. Каза ми да не му отговарям, да не го моля и умолявам, както и да не оставям повече отпечатъци от плътта си. Всичко между нас било свършено. Беше платил за апартамента до края на годината и след това трябваше да си търся друго жилище. Ще трябва да се изнеса! Следващия месец! Не мога да си го позволя. Къде отидоха парите ми? Предполагам, че за рокли, обувки и шампанско. Мислех, че съм спечелила повече!

Отидох при Болдини. Реших, че той ще ме спаси. Отношенията ни се развиха и се бяха превърнали в нещо повече, отколкото възнамерявах в началото. Между нас съществува близост, което не е свързана с предмети или нужди. Всъщност той не ми е направил нито един-едничък подарък и в повечето случаи аз съм тази, която плаща храната му в „Максим“!

През всичките тези месеци съм печелила благоразположението му, разсъждавах аз. За мен е харчил по-малко, отколкото, за която и да е друга жена, с която е имал връзка в живота си. При това положение не би било проблем да ми помогне в този труден момент. Божичко, чувствах се истински щастлива, докато крачех към апартамента му, а в съзнанието ми танцуваха цифри. Джовани ще се справи с положението! Бях напълно убедена в това.

Когато отидох в студиото му, той току-що се бе върнал от моргата. Бях доволна, защото след среща с труповете, винаги е в добро настроение. Беше идеално стечение на обстоятелствата. За момент дори бях щастлива, че Пиер ме отряза. Вече нямаше да усещам далечната му примка около врата си! Щях да прекарвам времето си с Болдини, без да изпитвам чувство за вина! Не че по принцип изпитвам вина, но понякога това чувство има способността да се прокрадва и да те изненадва.

— Имам страхотна новина! — заявих аз на Болдини, когато влязох наперено през вратата и се завъртях така, че да види как полите на роклята ми се развяват зад мен. — Влюбена съм в теб. Прекратих връзката си с Пиер, така че вече можем да бъдем заедно, без никой да ни упреква, без момичетата и момчетата от салона да клюкарстват по мой адрес.

— Ти ме обичаш?

Лицето му се смръщи така, сякаш бе опитал някое от потресаващите кулинарни произведения на Маргьорит. Горкото дете си въобразява, че когато приключи с „Фоли Бержер“ ще стане главен готвач в някой от изисканите ресторанти в града. (Жена главен готвач!) Храната й е ужасна и единственото място, където ще се озове, е в затвора за това, че е отровила гостите си. В затвора и може би сред затлъстелите, защото прекалено често опитва манджите, докато готви!

— Ти ме обичаш — повтори той.

Със същата кисела физиономия.

— Наистина те обичам! — приближих с танцова стъпка към него и обвих ръце около врата му. — Можем да бъдем заедно! Завинаги! Вече го няма Пиер да ни пречи.

Тогава Джовани ме погледна право в очите, ноздрите му се разшириха и той каза:

— Март, аз те обожавам. Но не съм достатъчно богат да те обичам.

— Как можа да го кажеш? — проплаках аз.

О, той разби сърцето ми! Каква болка усетих в гърдите си!

— Не можеш да отхвърлиш любовта ми. Искам да се оженим!

— Не, не искаш — възрази той. — Просто си отегчена.

— Обичам те, Болдини, идиот такъв! С цялото си сърце!

Сложих ръка на челото си и се опитах да припадна. Хвана ме, преди да се строполя на земята.

— Имам прекалено много работа — заяви той. — Моля те, отиди да театралничиш някъде другаде. Ще ти се обадя по-късно.

— Нямаш време за любов?

— Имам време за любов. Казах, че не мога да си я позволя. Това, за което нямам време, са твоите непрекъснато променящи се емоционални състояния, а те са съвсем друго нещо. Моля те, върви си. Ще се видим по-късно.

Какво можех да кажа? Измъкнах се от студиото, залята от чувство на унижение. Въпреки отдавнашните предупреждения на Sœur Marie, си позволих да избухна в ридания на улицата, разголих се емоционално пред целия свят.

Тогава направих единственото възможно нещо — отправих се веднага към новия апартамент на Маргьорит. Не мога да проумея как тя отново има нов апартамент, а аз непрекъснато съм в затруднено положение. Маргьорит беше имала любовници, и то много, но всички бяха жени!

В началото реших, че увлечението й по жените е само уловка, начин да привлече определен тип мъже. Но предпочитанията й останаха изненадващо постоянни. Казва ми, че не изпитва сексуален интерес към мъжете. Можете ли да повярвате? Да разчита на жени да я издържат? Честно! Със същия успех би могла да очаква да срещне феи и говорещи жирафи! Предполагам, че именно този митичен начин на мислене, типичен за Маргьорит, я кара да вярва, че би могла да готви за великите мъже на литературата и изкуството и да получава пари за това.

Когато пристигнах в тайнствено придобития й нов апартамент, я заварих сгъната във формата осмица. Отвори ми вратата по този начин, дупето й беше над главата, приличаше на пуйка, тръгнала да се чифтосва. Моментално забравих за собствените си проблеми и я попитах защо не може да посреща посетителите си като нормален човек. След това бързо минах край нея и влязох в удивително добре изглеждащия й хол. Маргьорит ме последва, клатушкайки се по пода, все още извита в тази неприлична поза.

— Какво става? — попита тя, гласът й беше странен и гърлен и придаваше нов смисъл на израза „да говориш с гъза си“.

— Свършено е с мен! — разридах се аз и се хвърлих на дивана.

За разлика от Болдини тя не ми попречи да се строполя върху него.

Докато ридаех трогателно, прокарах пръсти по Дамаската на дивана. Беше от гладко кадифе, много по-добра от всичко в моя апартамент.

— Откъде взе този диван? — не можах да се сдържа да не попитам.

Изправих се бързо и прокарах ръка по изящната декорация на облегалката.

— Невероятен е.

— Купих го. Откъде да го взема? Кажи ми, Март, от пари ли имащ нужда, затова ли дойде?

— От къде на къде ти хрумна тази мисъл?

— Защото единственото, което може да те докара до подобно емоционално състояние, са парите.

— Добре — съгласих се аз. — Права си. Имам известни финансови затруднения. Пиер ме отряза.

— Цяло чудо е, че му отне толкова време. Какво стана с парите от заплатата ти?

— Няма ги. Насъщните неща в живота струват скъпо. Явно не печеля толкова, колкото тези, които се изявяват на сцената.

— Не печелиш ли! Ха! — изсумтя Маргьорит и застана в нормално положение. Гърдите й се отпуснаха надолу към кръста. Зърната им бяха кафяви, големи и настръхнали. — Винаги съм твърдяла, че от „Фоли Бержер“ трябва да превеждат заплатата ти направо в „Максим“, така ще ти спестят време.

— Моля те, Маргьорит, умолявам те, не съм ли най-старата ти приятелка?

— Добре — въздъхна Маргьорит. — Не мога да ти дам много. Но ще видя какво мога да направя.

— Благодаря ти — отвърнах аз и се опитах да се усмихна. — Много съм ти задължена.

— Моля те, използвай тези пари за храна и други неща от първа необходимост, а не за наметки от чинчила и съмнителни продукти за разкрасяване.

— Съмнителни!

— Март…

— Très bien — съгласих се аз подсмърчайки. — Както кажеш.

След като се сдобих с парите и изгледах демонстрация на последния номер на Маргьорит, се сбогувах с приятелката си и излязох обратно на улицата. Небето беше притъмняло. Над града висяха черни облаци, а във въздуха се усещаше влага. Започнах да броя парите и паниката ме стисна за врата. Средствата, които Маргьорит ми беше дала, щяха да ми стигнат най-много за месец-два. Времето ще се изниже неусетно.

Тъй като се страхувах да се върна в апартамента си, за да не се сблъскам с някой хазяин, който знае за случилото се, се запътих към „Максим“ да пийна нещо. Както често се случва коктейлите от един станаха три, после четири, че и повече. Не след дълго танцувах заедно с Ла Бел Отеро между масите, а розовите й зайци подскачаха под столовете. Настъпих поне един от тях.

Забавлявахме се страхотно. Поне за известно време. Но в един момент, докато увивах шала около главата и между краката си, както ми бе наредила Ла Бел, вдигнах поглед и я видях. Жан Юго. Тя съвсем явно ме наблюдаваше. Реших, че е настъпил подходящият момент да се изправя срещу тази жена.

Избутах Ла Бел Отеро встрани, прекосих ресторанта по най-бързия начин и застанах пред Жан, която бе седнала с кръстосани крака върху пианото, надиплила полата на роклята си по възможно най-стратегическия начин. Трябва да й се признае, че вече не беше обикновен сух хляб. Дори в името на собствената си репутация, може би трябваше да е малко по-обикновена.

Според Максим по пътя си към пианото съм се сблъскала не с един, а с двама сервитьори. Когато стигнах до Жан, поставих ръце от двете й страни и почти опрях носа си в нейния. Пиеше шампанско. Усетих го по дъха й.

— Е, какво е чувството? — попитах аз, а сълзите се стичаха по бузите ми. — Да седиш върху пианото на някакъв нещастен мухльо без никакви грижи за утрешния ден. Знаейки това, което знаеш, знаейки какво си отнела от другите?

— Какво те кара да мислиш, че нямам грижи за утрешния ден? — попита тя и отпи голяма глътка направо от бутилката. — Може би имам много грижи. Може би дори повече от твоите.

— Но не ти се налага да се тревожиш какво ще ядеш, нали? Или къде ще живееш? Или как ще си купиш следващото модно палто или шапка? Ти имаш всичко!

— Всичко не е всичко — отвърна тя.

Всичко не било всичко? Всичко си беше всичко и означаваше толкова много. Означаваше моя живот.

На Жан никога не й се бе налагало да излиза с мъж, който я отвращава, който смърди на merde от пещера. Не й се налагаше да седи като кацнала на витрината на някакъв проклет бар и да търпи болките в гърба си само за да може да плати на шивачите си и през цялото време да се усмихва на стотици мъже, в сравнение, с които онзи момък с прилеповото гуано изглежда като принц.

Никога не бе работила зад бар, вперила жаден поглед в сцената, питайки се как да застане под светлините на прожекторите. Нито пък й се бе налагало да взема пари назаем точно от приятелката, за която би трябвало да се грижи, или да се опитва да убеди някой мъж да я обича само заради наема, когато тя самата е преизпълнена с любов. И въпреки всичко! В положението, което се намирах днес, пак можех да се изправя и с пълно основание да заявя, че съм стигнала далеч. Mon Dieu! Какво унижение!

— Не е всичко ли? — възкликнах аз, бях толкова бясна, че забравих всякакво благоприличие.

Бракът, подаръците, четирите къщи — това не беше всичко. И го притежаваше само благодарение на късмета си, придружен от известна хитрост.

— Не знам как можеш да изречеш тези думи, когато знаеш коя си. Когато знаеш коя съм аз!

— Ти ли? Ти не си нищо друго, освен една луда жена! Винаги си била такава.

Обезумяла от гняв, дръпнах бутилката шампанско от ръката й и я запратих в стената, за малко да уцеля приятелите джуджета на Максим. Настъпи мъртва тишина. Мъжът, който свиреше на пиано, спря. Дъхът ми също спря.

— Казаците идат! — извика някой.

Всички извърнаха погледи от Жан и мен и ги насочиха към вратата, откъдето те нахлуваха като кокошки, току-що пуснати от курника. Руснаците.

— Казаците! — изкрещяха всички присъстващи в един глас.

— Спасявайте се, казаците идат!

Вик, който напомняше за Ватерло, но означаваше, че всички битки, които се водеха досега, бяха приключили. Беше настъпил моментът за друго — да събираме златни монети от пода.

Като по даден знак пианистът заудря по клавишите и хората започнаха да го аплодират. Не знам как тълпата ме повлече към вратата и в крайна сметка ме изхвърли навън. Озовах се на тротоара. И роклята, и самочувствието ми бяха в окаяно състояние. Всички бяха забравили за мен, което можеше да е и облекчение, и най-отвратителното чувство на света.

Запрепъвах се хлипайки по „Роял“, все още чувах зад гърба си смеха на хората, които се забавляваха в „Максим“, и най-неочаквано се блъснах в стар приятел. Пижол, любимият пръдльо на целия град. Никога не бих предположила, че един пръдльо може да изглежда толкова романтично, но ето че той стоеше пред мен, елегантен и издокаран, и си подсвиркваше, докато вървеше.

— Жозеф! — извиках аз и се спуснах след него. — Всичко около мен се срина! Животът ми свърши!

— Ma chérie — отвърна той и ме погали по косата. — Какъв е проблемът?

Разхълцах се и след малко излях всичките си тревоги пред него. Кимаше непрекъснато, докато му говорех, свел поглед. Беше единственият човек, който прояви съчувствие към окаяното ми положение.

— О, сладка моя Март, съжалявам, че си изпаднала в такава ситуация — каза той. — Не ти ли плащат достатъчно във „Фоли Бержер“?

— О, те са щедри — отвърнах аз и вдигнах поглед към него с надеждата, че въпреки сълзите все още ще ме сметне за красива и че избелващият крем и къната постигат желания ефект. — Но съм в такова затруднение!

— Е, позволи да ти помогна.

— Наистина ли? — премигнах няколко пъти, опитвах се да направя така, че очите ми да изглеждат големи и тъжни като на Маргьорит. — Наистина ли можеш да ми помогнеш? Толкова ще съм ти благодарна! Обещавам ти, всичко, което поискаш…

Той отстъпи назад.

— Моля те. Не е необходимо да ми обещаваш нищо. С удоволствие ще ти помогна. Ще се опитам да измисля нещо, макар че и аз самият в момента не съм много добре финансово. Може да се наложи да проявя известно творчество, но ще направя всичко по силите си.

Прегърнах го отново, по бузите ми се стичаха огромни и тлъсти сълзи на облекчение. Не ми предложи пари или гаранции, даде ми само едно обещание, което ми се стори не по-малко ценно от златото на казаците. Имах нужда точно от това, обещание за помощ с неопределени срокове и възможност да се проточи вечно!

Chapitre XLII

— Ейприл? — излая в телефона ядосаният глас.

Беше минало повече от седмица. Ейприл си мислеше, че вече всичко е ясно, че има разрешение да удължи престоя си и че никой в Ню Йорк не възразява. Обикновено Питър предпочиташе да изразява несъгласието си на момента, но сега нещата бяха по-лоши. Беше си оставил време да премисли и да се ядоса още повече.

— Питър? — отвърна меко Ейприл! — Как си?

— Това е абсолютно неприемливо!

Ейприл усети как телефонът в ръката й загрява и приближи към прозореца. Тъй като времето най-после се бе стоплило, по обед в апартамента на Март беше ужасно задушно, въздухът бе изпълнен с алергени и задушаващи облаци прах.

— Каквато и да е причината да си ядосан — започна тя, макар добре да знаеше точно каква е причината, — сигурна съм, че положението не е чак толкова лошо.

— Не ми се прави на глупачка, Воут. Става въпрос за имейла ти и за отложения самолетен билет, който Бърди разпечата и плесна на бюрото ми.

— Направихме промените преди повече от седмица.

— Ние ли сме направили промените? Ха! Това вече много ми хареса. Не си спомням да съм участвал в подобно нещо. Кои са тези ние, за които говориш?

— Добре. Планът е изцяло мой. Бърди направи това, което й казах. Да не говорим, че стана преди осем-девет дни. Защо си толкова ядосан сега!

— Трябваше ми известно време, за да се успокоя. Би трябвало да те уволня незабавно. Всъщност мисля, че наистина ще го направя.

Питър си беше такъв — драматичен, склонен лесно да изпуска нервите си. Поне веднъж месечно заплашваше Ейприл с уволнение, макар че атестациите, които даваше за работата й, съдържаха само похвали и дълги описания на таланта и професионалните й умения.

— Очаквам да си в офиса в понеделник — заяви той и с всяка дума гласът му се извисяваше все повече. — Да не мислиш, че ние тук се размотаваме, почесваме се по задниците и се питаме какво ли си е наумила този път милата Ейприл. Има толкова много работа за вършене. Други търгове. Наложи се лично аз да отида на оглед в една къща в Лонг Айлънд.

— Какъв ужас! — възкликна Ейприл. — Много съжалявам, че не съм там да помогна. Не бих и помислила за удължаване на командировката си, ако не беше абсолютно належащо. Ти самият ми каза, че мога да го направя, не помниш ли? Още в началото, когато ме изпрати тук. Каза ми да остана колкото е необходимо. Е, налага се да остана по-дълго.

Питър въздъхна, желанието да спори вече го напускаше.

— Бърди ми каза, че имаме подкрепата ти за това, което правим — напомни му тя. — И че си напълно съгласен с нас. Хайде, стига, Пийт. Знаеш, че съм права.

Той въздъхна отново, този път по-силно, за да е сигурен, че Ейприл го е чула.

— Не ме наричай Пийт.

— Хайде… шефе. Знаеш, че трябва да остана.

— Нали осъзнаваш, че това струва пари? — попита той. — А и сезонът на търговете наближава. Трябваш ми тук, в Ню Йорк. Дори Карън иска да се върнеш. Явно ставам непоносим, когато те няма. Явно жена ми не обича да й се обаждам през деня, поне не и за да обсъждам служебни проблеми. И двамата се чувстваме нещастни! Проваляш брака ни!

— Предай й най-искрените ми извинения — каза Ейприл и се опита да потисне смеха си, Питър наистина звучеше отчаяно. — Иска ми се да съм там и да мога да поема част от стреса. Но престоят ми в Париж в крайна сметка ще се отплати. Колкото повече доказателства за произхода успея да събера, толкова по-големи ще бъдат продажбите, а оттам и премиите. Ти ме научи на това, Питър. Ти самият би постъпил точно така. Предишният Питър би постъпил така. Онзи младият и жаден за успех.

Питър шумно си пое въздух и Ейприл се напрегна в очакване на отговора му.

— Не ти подобава да говориш за възрастта ми — заяви той. — Добре. Имаш още две седмици.

— Страхотно! — изкрещя Ейприл. — И нека да уточним, искаш да кажеш две седмици, считано от днес? Защото…

— ДВЕ седмици. Считано от ДНЕС.

Ейприл отново изпищя от радост.

— Това е — продължи той. — И повече никакви глупави удължавания на престоя.

— Чудесно. Идеално.

— Не знам защо ти позволявам тези щуротии — оплака се Питър.

— Накрая ще видиш, че престоят ми ще се отплати! — повтори Ейприл щастливо. — Обещавам! Сега най-добре да се захващам за работа, за да мога да свърша всичко.

— Ами да, захващай се!

И връзката прекъсна.

Останала без дъх от прекрасния вкус на победата, Ейприл започна трескаво да обикаля из апартамента и да събира папките и бележките си. Беше петък и още предишната вечер Оливие и Марк бяха отишли в извънградските си вили. Ейприл не виждаше никаква причина да остава тук и да продължава да гълта прахоляка. През останалата част от следобеда щеше да работи на слънце на Площад де Вож.

В един часа жегата в града беше почти непоносима. След като седмици наред температурата едва достигаше десет-петнайсет градуса, сега изведнъж реши да скочи до почти трийсет и пет и целият Париж бе обвит в дебелото влажно одеяло на жегата. За по-голям драматичен ефект Ейприл използваше градусите в Целзий, защото така само за няколко дни температурата бе станала три пъти по-висока.

Площад де Вож се простираше между трети и четвърти арондисман и не бе никак близо до девети, особено когато човек носи лаптоп и се поти обилно, но беше едно от любимите места на Ейприл в Париж. Мебелният музей, в който бе работила, се намираше само на няколко преки и по онова време почти не минаваше ден, без тя да мине под аркадите на площада или да се разходи по зелените му площи.

Бяха минали години, откакто за последен път бе идвала тук, но все още можеше да си представи къщите от червени тухли и бели камъни, стръмните им покриви, покрити със сини плочи, и фонтана с лъвските глави, от които течеше вода. Преди повече от четиристотин години крал Анри IV създал площада като кралски павилион. Сега там имаше магазини, ресторанти и скъпи ренесансови жилищни сгради. Но преди всички тях векове наред тук е било идеалното място за дуели. Ейприл се питаше дали някой от обкръжението на Март се е дуелирал на тези поляни. Човек трудно можеше да си представи саби и пистолети тук, където днес беше пълно с влюбени двойки, с хора, които се пекат на слънце, и с малки дечица.

Ейприл намери маса под една от аркадите. Извади лаптопа си и започна да работи. Когато пристигна, вече имаше хора, но с всяка изминала минута паркът ставаше все по-гъсто населен. Елегантно облечени майки водеха своите мъничета и търсеха пясъчници, в които децата да си играят на сянка. Изискани двойки се разхождаха, хванати за ръка, някои, увлечени в разговор, други — съвсем мълчаливо. Туристи с раници отпочиваха върху тревните площи.

На Ейприл също й се прииска да се излегне на тревата. Питър беше нервен, но колко работа трябваше да свърши точно в този момент? Уикендът почти бе дошъл. Всички добри парижани вече бяха приключили работа и се наслаждаваха на почивката си. Докато тези мисли се въртяха из главата й, Ейприл почти можеше да усети гнева на Питър от другата страна на Океана.

Отговорът беше — цялата. Ейприл трябваше да свърши ЦЯЛАТА работа, и то по възможно най-бързия начин.

Загледана с известен копнеж в младите туристи с раници (mon Dieu, какъв живот — без абсолютно никакви отговорности), Ейприл извади телефона си. Бърди беше обещала да й изпрати някои снимки, основен материал за големите планове, които крояха. Имейлът все още не бе пристигнал, но имаше ново съобщение. Сърцето на Ейприл трепна.

Имам новини за Март — беше написал Люк, съобщението беше изпратено преди седем-осем минути — Къде мога да те открия? В града ли си?

Да — отговори веднага Ейприл, пръстите й бягаха по клавиатурата. — В кафене „Карет де Вож“. Близо до Площад де Вож. Ще остана още час-два.

Предполагаше, че по това време на седмицата Люк също като Оливие и Марк се е скрил в някоя стара каменна къща извън града. Фактът, че е в Париж и мисли за Март (добре, може би в известна степен и за нея самата), накара Ейприл да се усмихне по-широко, отколкото е прилично за човек, който е сам на масата. Ако някой я наблюдаваше, като например двете дами в розово, седнали в близост до нея, щеше да си помисли, че не е съвсем наред. Не че те изобщо й обръщаха някакво внимание. Може би дори не я бяха забелязали, но ако я познаваха, със сигурност щяха да си помислят: „Мили Боже, какво става с нашата приятелка Ейприл? Май си е изгубила ума!“.

Е, съвсем скоро вече нямаше да е сама. Налудничавата усмивка можеше и да остане на лицето й, но тогава щяха да видят Люк. И изведнъж всичко щеше да им стане ясно.

Chapitre XLIII

Люк седна срещу нея и показа леко кривите си зъби с широка усмивка.

— Bonjour, Аврил — поздрави той. — Дойдох възможно най-бързо.

Ейприл забеляза, че не се е бръснал днес, може би и вчера, може би дори онзи ден. В резултат в момента имаше почти оформена брада, която само правеше натрапчиво небрежния му външен вид още по-привлекателен. Дори жените в розови рокли, които седяха наблизо и до този момент не й обръщаха никакво внимание, му хвърлиха по един таен поглед.

— Не беше необходимо да бързаш — каза тя, макар да й бе приятно, че го е направил.

Люк сви рамене. Бръкна в джоба си и извади оттам пакет цигари. След като приключи странната церемония с потупването на пакета в дланта, която пушачите, изглежда, толкова много обичат, той извади цигара и я запали.

— Нямах нищо против — отвърна той. — Освен това съм ти благодарен, че винаги правиш така, че да мога лесно да те открия.

Докато Ейприл се опитваше да не разсъждава върху последните му думи, той изви глава настрани и сведе поглед към стъпалата й. После бавно и лукаво започна да оглежда краката й. Изведнъж Ейприл осъзна, че е облечена почти като за плаж. Роклята й съвсем не можеше да се нарече „делова“, но беше горещо, а и тя бе „извън офиса“. Не беше очаквала да срещне някой, който би обърнал внимание на голите й крака, а още по-малко някой, който би си позволил да ги коментира.

— Сладка рокля — отбеляза Люк със самодоволна усмивка. — Харесва ми.

— Не се съмнявам — измърмори Ейприл. — Извинявай. Много е горещо. Нито в апартамента на Март, нито в моя има климатик. Не предполагах, че ще срещна някой познат.

— Не е необходимо да се оправдаваш, ma chérie — каза Люк и изпусна струйка дим над дясното си рамо. — На английски „сладък“ е комплимент, non?

— Да, понякога. И така, потърси ме, за да видиш с какво съм облечена, или има и друга причина да си тук?

— Облеклото ти е достатъчно добро оправдание — засмя се той весело и очите му заблестяха като златния тризъбец на дявола. — Но, уви, non. Имам новини. Изписаха мадам Вание от болницата. Започва бавно и постепенно да се възстановява.

— Наистина? — развълнува се Ейприл и се надигна от стола си. — Това е фантастична новина! Какво огромно подобрение за сравнително кратък период от време.

— Без съмнение се дължи на горещите ти молитви през последните няколко седмици. Знам, че си била искрено разтревожена за нея. Ще й предам твоите благопожелания.

— Непременно го направи. И за разлика от теб аз не се шегувам. Хайде, кажи ми кога можем да я видим!

— Не се шегуваш значи.

— Какво ще кажеш за утре? Може ли да отидем при мадам Вание утре? Би било чудесно, тъй като Оливие отсъства през уикенда…

— Утре ли? Не знам, Аврил, наистина ли трябва да чакаме толкова дълго? Може би трябва да тръгнем още сега. Можем да пристигнем в къщата й преди нея — той загаси цигарата си и й намигна. — Адвокат и търговец, какво прекрасно посрещане у дома. Най-вероятно като ни види, ще й се наложи веднага да се върне в болницата.

— Добре, добре, разбирам — каза тя и направи физиономия. — Само искам да отбележа, че все още смятам, че молбата ми да я видя този уикенд не е толкова неразумна, но ще се доверя на твоята преценка.

— Моята мила американка. Чакането много я тътрузи!

— Ти с твоето „тътрузене“! Нали ти обясних, че се казва тормози.

— Добре. Très bien. Обичам тормозаторите.

— О, господи!

Ейприл се опита да се намръщи. Впери поглед в масата, а към гърлото й напираше кикот.

— Да не би да ви е лошо, мадам Воут?

— Да, доста, мосю Тебо. Ако не стане този уикенд, кога според вас ще можем да се срещнем с клиентката ви? И това няма нищо общо с тормоза и чакането — заяви Ейприл, преди той да я прекъсне. — Трябва да подредя графика си.

— Може би след няколко седмици.

— Няколко седмици? — Ейприл вдигна поглед.

— Две, може би три. Известно време ще отсъствам от града…

— Люк, три седмици не ми вършат работа. Трябва да се върна в Ню Йорк след две. И това е възможно най-дългият срок. Ако още веднъж се опитам да удължа командировката си, този път наистина ще ме уволнят.

— Заминаваш ли? — стресна се Люк, отвори широко очи и премигна няколко пъти. — След две седмици?

Цигарата, която се канеше да запали, увисна във въздуха. Люк изобщо не се тревожеше от вероятността да я уволнят, но заминаването, изглежда, сериозно безпокоеше вечно невъзмутимия мосю Тебо.

— Oui — потвърди Ейприл. — Две седмици, такава е заповедта на шефа ми. Сигурна съм, че с нетърпение очакваш този момент. Вече няма да я има ужасната американка, която да те тормози за дневници, писма и стари дами, току-що изписани от болницата.

— Да — отвърна Люк и прочисти гърлото си, после го прочисти още веднъж. Смачка цигарата, която така и не беше запалил. — Какъв щастливец съм. Добре тогава. Ще трябва да действаме бързо.

— Ще ти бъда много благодарна — отвърна тя мило.

Възможно ли беше? Възможно ли беше и той да съжалява за отпътуването й?

Неочаквано Люк се изправи. Изглеждаше необичайно зачервен и разрошен. Ейприл го последва, изправи се и опъна роклята си. Сега й се струваше поне трийсет сантиметра по-къса, отколкото когато я облече.

— Е, най-добре да тръгвам — каза тя бодро и с оптимизъм, като продължаваше да дърпа подгъва на роклята.

— Къде отиваш? — попита Люк и се приближи до нея.

Част от крачола на панталона му докосна коляното й.

— Ще отида да се излегна за малко — отвърна тя и посочи с глава към поляната. — Ще си намеря празно местенце, ще почета малко от дневника и ще се опитам да се разпусна. Разпускането не е най-силната ми страна, но като че ли денят е подходящ за това, а и няма да имам още много възможности да се полека на парижкото слънце.

— Наистина е така — съгласи се Люк, прокара две ръце през косата си и подръпна панталона си. — Е, позволи ми да те придружа до поляната.

— Merci.

— Хайде, приятелко. Да се насладим на слънцето — усмихна се Люк и свойски я прегърна през рамото.

Първата реакция на Ейприл, докато вървяха под аркадата, беше да се отдръпне, да се освободи. Трябваше да направи само две стъпки вдясно и той вече нямаше да може да я достигне. Но нещо я спираше.

— Често ли идваш тук? — попита тя и премигна, надяваше се да не обърне внимание на репликата, която си бе типично клише за свалки.

— От време на време — усети как тялото му се усмихва до нейното, докато се опитва да не се възползва от словесния гаф, който бе направила. — А ти?

— Докато работех в музея, идвах тук всеки ден — отвърна тя. — Това беше моето място за бягство.

— Тук е много приятно — каза той, двамата завиха наляво и излязоха на слънце. — Домът на Виктор Юго някога се е намирал на тази поляна. Сигурен съм, че го знаеш.

— Наистина ли? — Ейприл се обърна към него с широка усмивка. — Не знаех. Онзи Виктор Юго? Дядото на Жан, най-големия враг на Март?

Люк се засмя и я потупа по главата.

— Е, повечето хора го знаят като един от най-големите писатели и хуманисти на всички времена. Но предполагам, да го наречеш „дядо на най-големия враг“, е въпрос на гледна точка — заяви той и посочи към другия край на поляната. — Живял е в онази сграда. Някога е била частен дом, а днес е музей в негова чест.

— Има музей на Виктор Юго?

— Вие си имате Монтичело[1], non? Почти същото е.

— Боже, сигурно съм била тук поне петстотин пъти. И не съм имала никаква представа!

Ейприл спря на едно слънчево затревено петно, в близост, до което имаше сянка, в случай че й станеше прекалено горещо. Люк стоеше толкова близо, че вече й бе „прекалено горещо“.

— Добре — каза тя. — Това местенце ми изглежда добро. Какво ще кажеш?

— Без съмнение тук ще получиш възможно най-доброто парижко слънце.

Ейприл извади един шал от чантата си и го разстла върху тревата. Положи големи усилия да седне като дама, а не като някаква ексхибиционистка.

— Чувствай се поканен да се присъединиш — заяви тя и се сепна, не беше възнамерявала да го кани. — Искам да кажа, в случай че имаш нужда от свободен следобед.

— Дали имам нужда? О, да. Но, уви, имам уговорена среща.

— Ами, добре — намръщи се Ейприл. — Някои от нас все пак трябва да работят. Дори в събота. Благодаря ти, че ми помогна да намеря идеалното място.

— За мен беше истинско удоволствие, мадам Воут — заяви Люк и вдигна ръка за поздрав. — Au revoir. Доскоро.

Мълчаливо и леко намръщена, тя го загледа как се отдалечава. Беше разсеян, нещо не беше наред. Люк никога не си тръгваше, без да се сбогува с нея по френски. Ейприл докосна лицето си и се запита дали е направила нещо, което да го отблъсне.

— Аврил?

Тя се стресна. Беше забелязал вторачения й поглед и сега се връщаше обратно. Как изглеждаше лицето й? Дали не бе застанала с отворена уста? Или с изцъклен поглед? Може би приличаше на влюбена тийнейджърка? Или на сериен убиец?

— Ça va? — попита той.

— Да, oui. J’ai la banane!

Нищо ли не бе научила? J’ai la banane. Какъв неподходящ израз — Добре съм или Чувствам се добре, в буквален превод звучеше като „Имам банан“.

— Идеално — каза той и се засмя. — Човек винаги трябва да има банан. Исках да те попитам. Имаш ли някакви планове за националния празник?

— За Деня на Бастилията? Имаш предвид за самия ден? Или за вечерта преди него?

Макар да знаеше, че самият празник е на 14 юли, а повечето чествания се провеждат предишната вечер, самата Ейприл не бе наясно защо поиска уточнение. И в двата случая нямаше особени планове. В интерес на истината нямаше абсолютно никакви планове за цялата следваща седмица. Както и за предишната. Или за по-следващата. Единственият й план за целия юли включваше осигуряването на още доказателства за произхода на вещите и качване на самолета, който щеше да я отведе в неизвестното бъдеще.

— И двете — каза Люк и сви рамене.

— На тринайсети имам рожден ден — изломоти тя. — Чакай, не, нямам.

Лицето й стана яркочервено. О, как й се искаше да грабне гореспоменатия банан и да го пъхне в устата си, за да спре да говори.

— Обърках се — имаш ли, или нямаш рожден ден?

— Добре де, имам — въздъхна тя. — На тринайсети имам рожден ден. Ставам на трийсет и пет години, официално навлизам в средната възраст и затова не искам да си го призная.

— Значи ще живееш само до седемдесет?

— Ако имам късмет.

— Е, това е чудесно. Ще празнуваме. Според мен трябва да изживееш истинския Fête Nationale, за да отпразнуваш навлизането си в „средната възраст“. Le bal des pompiers. Какво ще кажеш?

Изведнъж очите му отново заблестяха.

— Le bal des pompiers? Не знам, Люк.

Ейприл бе живяла в Париж няколко години и беше прекарала няколко национални празника тук, но никога не бе ходила на бала на пожарникарите. Последното лято имаше намерение да го посети, но когато музеят, в който работеше, затвори, предпочете да избяга от всичко, напомнящо й за провала. Възнамеряваше да се върне след няколко седмици, след като си е намерила нова работа и може да се появи с гордо вдигната глава. Но тогава срещна Трой и плановете се промениха. Всъщност, когато се запозна с Трой, се промениха не само плановете. Промени се всичко.

— Какво не знаеш? — настоя Люк. — Това ще е идеалният начин да отпразнуваш рождения си ден.

Ейприл понечи да отхвърли предложението му, но после размисли. Ако имаше нещо, от което се нуждаеше точно сега, то беше малко смях, танци и… шампанско, разбира се.

— Знаеш ли какво? — започна тя. — С удоволствие ще дойда. Да! Bal des pompiers. Ще бъде бомба!

— Бомба?

— Oui. Но трябва много да внимаваш да не прекаля с шампанското, за да не изпадна в революционно настроение и да те подложа на случайно подбрани музикални изпълнения. Правя страхотна интерпретация на Lovely Ladies.

— Lovely Ladies?

— Да, не се ли сещаш — „Прекрасни дами“ от „Клетниците“, Виктор Юго — каза тя и посочи към сградата, където някога бе живял дядото на Жан. — Да изпея ли няколко строфи, за да се сетиш?

— Досега не съзнавах, че си актриса. Много ми е трудно да си те представя на сцената.

— Не е необходимо човек да е актьор, за да прави добри интерпретации.

— Щом казваш — съгласи се той и поклати глава.

Клекна върху шала и взе ръката й в своята. Тя сведе поглед и забеляза колко гладка и без всякакви косми изглеждаше кожата й в сравнение с неговата — като на дете.

— Значи решихме, прекрасна лейди. Le bal des pompiers с твоя адвокат — той целуна ръката й и я положи на земята. — Вече си… как се казва? Запазена?

— Добре. Запазена.

Ейприл не беше много сигурна дали в действителност успя да изговори тези думи.

Люк кимна и вечната самодоволна усмивка отново изгря на лицето му. Един черен кичур коса бе паднал върху челото му.

— Чудесно — каза той и прокара пръсти по рамото й, преди окончателно да се оттегли. — Нямам търпение. Au revoir отново, ma chérie. Ще се видим съвсем скоро.

[1] Monticello е имението, в което е живял третият президент на САЩ Томас Джеферсън. — Б.пр. ↑

Chapitre XLIV

Париж, 10 май 1894 г.

Изминаха толкова месеци, а все още не мога да прекрача прага на „Максим“ без страх, че ще срещна Жозеф Пижол. О, колко бързо се вгорчи нашата връзка. И колко бързо той загуби благоволението на града! Най-известният пръдльо на света, някогашният коронен номер на „Мулен Руж“, се превърна в социална отрепка. Той обвинява мен, но идеята си беше негова.

Аз само го помолих да ми помогне. Не настоях помощта да придобива специална форма. Не съм го карала да прави импровизирано шоу с пърдене и да поиска толкова висок хонорар, колкото досега не е получавал. Когато Пижол ми разкри плана си, дори не спомена, че той нарушава ексклузивния договор, който има с „Мулен Руж“. Изобщо не каза, че е възможно да го съдят за нанесени вреди.

В момента мосю Пижол е в ужасна ситуация. От „Мулен Руж“ му взеха всичко, което можеха, а адвокатите разграбиха останалото. Върнах му това, което бе останало от печалбата от шоуто, но нямаше как да помоля бившия ми хазяин да ми върне обратно парите от наеми. Той не се интересува от това дали парите са дошли от бара, от някой публичен дом или от нелегално шоу с пърдене. Взе парите и няма никакво намерение да ми ги върне. Дори вече не съм му наемател!

Опитах се да оправя нещата. Всеки ден моля Жерар да позволи на Пижол да прави шоуто си във „Фоли Бержер“. Беше работил тук и преди. Но кой би искал да наеме човек, който е измамил работодателя си? Човек, който веднъж е напуснал заведението в търсене на по-голяма печалба. Пижол поначало получаваше едни от най-високите хонорари. Положението с направо катастрофално. Страхувам се, че в най-скоро време ще бъде принуден да изпълнява номера си на ъгъла на някоя улица. Какво падение!

И това не е най-лошото! Изведнъж Болдини престана да ме харесва. Дори се прави, че не ме познава! Чуках на вратата му. Не ми отвори. Оставях му бележки, в които го молех да ме потърси у нас или във „Фоли Бержер“. Не последва никаква реакция. Причаках го в алеята зад студиото, в резултат на което той извика полиция и ме обвини, че съм искала да го нападна.

— Тази жена се опита да ме ограби! — крещеше той. — Тя е наркоманка и крадла и трябва моментално да я изпратите в затвора!

Можете ли да се сетите коя известна барманка пропусна смяната си във „Фоли Бержер“, защото кисна цяла нощ в парижкия затвор? Трябваше да изпратя на Болдини сметката за пропуснати ползи. В края на краищата някой (надявам се, че е бил самият Болдини) насочи вниманието на Монтескьо към затрудненото положение, в което бях изпаднала. Le Comte обича изпаднали в затруднение момичета, както между другото и момчета или кози, и с голямо желание се спусна да ми помогне. Дори да бях потопила тялото си в злато и да бях прикрепила към миглите си диаманти, не бих могла да изглеждам по-привлекателно в неговите очи. Най-известното конте на Париж с удоволствие плати за освобождаването ми, издокаран в любимото си сако с цвят на шамфъстък, bien sûr.

Предполагам, че е време да приема истината — това е краят. Вече няма да има Болдини. Няма да има мързеливи сутрини в студиото. Няма да има разходки в двора му или в Люксембургските градини. Поне от ежедневието ми ще изчезнат и главоболието от миризмата на боите му и творческите му истерии. Без съмнение горчиво-сладък резултат. Любовта, която бяхме градили в продължение на месеци, изчезна и със сигурност никога повече няма да се възроди. Маргьорит твърди, че се държа прекалено мелодраматично и че в крайна сметка всичко ще се оправи. Но наистина каква друга развръзка би могъл да очаква човек, когато любовникът му е накарал полицията да го арестува и да го изпрати зад решетките?

Компанията на Джовани вече ми липсва. Липсва ми смешното му мърморене. Имам чувството, че ме е ограбил и е взел връзката, която означава толкова много за мен. Откраднал и всяко налично обяснение. Толкова кражби… може би трябва да повикам полицията да го арестува! Болдини така и не ме предупреди, че съм му омръзнала, че ми е сърдит и че е готов да се раздели с мен. Пиер поне имаше достойнството да го каже. Попитах Джовани дали ми е ядосан заради пълния провал на пръдливото начинание на Пижол и дали отношението му има нещо общо с Монтескьо. Той отказа да отговори и заяви, че не би трябвало изобщо да го питам. Въобще не му минава през ума, че би могъл да ме спаси и от двете неприятни ситуации.

Тъй като той не иска да ми достави удоволствието, от каквото и да е обяснение, мога само да предполагам, че става въпрос за Монтескьо, защото историята с Пижол не е така лична и не предполага такива конкретни действия (като изключим самото пърдене). Болдини ревнува от връзката ни, но не мога да разбера защо. Сама се предложих на този малък, глупав портретист, а той отказа да ме вземе! След неговия отказ и глупостите на Пижол наистина нямах друг избор. Уговорката ни е почти изцяло в сферата на бизнеса, а и една дама би могла да направи далеч по-лоши неща от това да се хване с Le Comte! Нямам никаква вина за това, че Болдини толкова пъти не успя да го нарисува.

— А аз си мислех, че имаш някакви стандарти — озъби ми се Джовани, когато за първи път чу за отношенията ми с мосю дьо Монтескьо. — Забрави ли колко време сме прекарвали, злословейки срещу този човек?

Да злословим? Не сме били чак толкова жестоки! Истина е, че сме обменяли някои саркастични забележки за сметка на Le Comte, но това са били само закачки по адрес на човек, който си проси да бъде предмет на обсъждане. Освен това е вярно, че Робер невинаги се държи особено умно и че никога не би могъл да обича някого повече от себе си. Но той самият го знае! И също се смее на тези шеги. Какво лошо има в това да се посмеем заедно и после да се оттеглим в леглото му? Тук става въпрос за моето оцеляване. Иска ми се Джовани да може да го разбере.

Chapitre XLV

Париж, 2 юни 1894 г.

Le Comte не е чак толкова лош.

Болдини: „Щом непрекъснато повтаряш, че не е толкова лош, значи наистина е такъв“. Джовани отново започна да ми говори, поне дотолкова, че да критикува всяко мое решение, без самият той да ми предложи друго.

Всички сме на мнение, че Монтескьо не е особено изкусен във воденето на разговори. Стреми се да докаже литературните си и артистични постижения, но най-големият му принос досега е това, което критиците наричат „масивен том абсолютно неразбираеми стихове“. Но, слава богу, той притежава други, по-ценни качества. Знае как да развълнува една дама, което не е никак чудно, като се има предвид житейския му опит, да не говорим, че изглежда изключително изискан, седнал на маса за вечеря или в салоните на учените и титулувани мъже. С него е много по-престижно да се представиш пред хората, отколкото с Джовани, макар че това не е особено висока летва за сравнение.

Монтескьо е изключително красив екземпляр, външният му вид е направо неподражаем. Той е жилав и изящен, с пригладена тъмна чуплива коса и идеални мустаци (не бодливи като тези на Болдини!). А носът на Le Comte… без съмнение Джовани завижда за носа му. Робер прилича на чинка, докато Болдини е папагал. От друга страна, зъбите на Робер карат човек да си мисли за птици или по-скоро за семенцата, които те ядат, толкова са малки и черни. Затова той се усмихва само с устни.

Тази типична за Le Comte усмивка бе демонстрирана в пълния й блясък, докато той подписваше документите за новия ми апартамент в девети район. Мястото е величествено! Всичките му седем стаи са прекрасни. Сега имам вестибюл и хол. Понякога си мисля, че пространството е прекалено голямо. Но разбира се, дори прекалено голямото никога не е достатъчно. А и ще се забавлявам страхотно, докато го изпълвам с вещи.

Вече се заехме с това начинание. Всеки ден пристигат нови рокли и бижута. Монтескьо ми изпраща произведения на изкуството, вази и сервизи от най-изискания костен порцелан, които поръчва на най-реномираните търговци, а понякога и на някой и друг контрабандист. Опитах се да дам някои от тези предмети на Пижол, за да компенсирам загубите му, но той отказва да приеме подаянията ми.

Според най-големите клюкари, когато Болдини чул за апартамента и за благодетеля ми, взел цялата си сбирка от недовършени портрети на Le Comte и ги набучил на статуите пред Операта. Осмелявам се да твърдя, че унищожаването на портретите на Робер дьо Монтескьо ще бъде най-голямото удовлетворение, което Джовани някога ще получи от рисуването на този човек. О, какви палави мисли! Прости ми, Робер! Но можеш да си толкова нетърпим, когато смяташ, че красотата ти не е оценена подобаващо!

Удивително е какви красиви вещи изпраща красивият Монтескьо в моя дом, като се има предвид как изглежда собствената му къща. Този човек е на тридесет и девет години и все още живее при родителите си в апартамент на най-горния етаж на голямото имение на баща си на „Ке д’Орсе“[1]. Въпреки че самата къща е много впечатляваща, стаите на най-горния етаж са направо ужасни. За да стигне до апартамента му, човек трябва първо да се изкачи по едно опасно стълбище и след това да се промъкне през тунел, облицован с египетски гоблени. И това е само началото!

Зад всеки ъгъл те чака насилие над петте сетива, дори над шестте, ако включим и здравия разум. Le Comte има червена стая и оранжева стая, а в момента обмисля направата и на розова. Когато е в лошо настроение (слава богу не толкова често, колкото Болдини), Робер се затваря в сивата си стая, сяда на сивите си мебели и вдишва аромата на сивите рози, специално отгледани за него от един фермер в провинцията.

Някои от стаите са застлани с кожи от бяла мечка и в апартамента има дори една руска шейна. (Казаците идат!) Не трябва да забравяме и домашния любимец на Монтескьо — жива костенурка, която пълзи по персийските килими, перчи се с инкрустираната си със скъпоценни камъни коруба и ходи по нужда, където й дойде наум.

Ако някоя прилично привлекателна жена го посети в апартамента му, Le Comte веднага я повлича, за да й покаже aux nuances les plus tendres, проклетата си колекция от вратовръзки, и „забавлява“ гостенката, като й разказва историята на всяка една от тях. Знаехте ли, че вратовръзките могат да имат истории? Да, ако принадлежат на Монтескьо, могат да ви разкажат много неща. Колекцията от вратовръзки обаче по никакъв начин не може да се сравни с колекцията му от снимки. Има точно сто деветдесет и девет снимки, но обектът, изобразен на тях, е само един — Le Comte.

Понякога се притеснявам, че в моя апартамент има прекалено много неща, подбрани с вкус, и Робер ще осъзнае в каква неприятна обстановка живее. На този етап не си търся какъвто и да е съквартирант и не бих искала Le Comte да се премести изцяло при мен! За съжаление, апартаментът на Монтескьо е пълно отражение на неговата личност и за мен би било много по-добре да продължа да живея необременена от постоянното му присъствие.

Освен това Робер използва квартирата си, за да се наслаждава на компанията и на други жени, освен мен. Нямам доказателства за това, но знам, че тези жени съществуват — богати американски наследнички, актриси от „Фоли Бержер“, древната Сара Бернар и вероятно и по някое момче от време на време. Не разговаряме по този въпрос. Също като семейна двойка! Понякога ми е приятно да си мисля, че има и други, с които споделям бремето да го забавлявам.

Макар че Робер може да е много дребнав, времето, което прекарваме заедно, не е напълно непоносимо, тъй като имаме много общи интереси. И двамата например обожаваме да се разхождаме из града в новата ми карета! Тя е истинска красавица! Ландо, тапицирано в син сатен и теглено от четири черни коня. Това е възможно най-подходящото превозно средство, като се има предвид как хората наричат такива като мен, освен les demimondaines — „модели на лукса“. Модели на лукса наистина! Не бих приела нищо друго.

В петък вземаме един-двама приятели и се качваме в ландото — аз съм облечена в палто, подплатено с кожа на ягуар, с шапка, украсена с рози и птичи пера, а Монтескьо се е издокарал с някоя от копринените си вратовръзки, която най-добре отговаря на настроението му, и тръгваме да обикаляме кафенетата.

Макар все още да харесвам „Максим“ (дори и след историята с Пижол и въпреки или може би точно защото има вероятност да срещна Болдини). Робер предпочита „Панар“, любимия ресторант на принца на Уелс. Този така наречен принц е толкова досаден с непрекъснатото си мрънкане. Ако още веднъж ме принуди да изслушам постоянния му репертоар, накрая ще завра горещи ръжени в ушите си.

— Всички ме разпознават, но никой не ме познава — оплаква се безкрайно принцът.

Да, това е съвсем вярно. Никой не си прави труда да те опознае, защото си такъв досадник! В сравнение с теб дори Монтескьо изглежда като интелект от най-висока класа!

Предпочитам да оставаме в горната част на Сена вместо в долната. „Фоли Бержер“, „Максим“, „Мулен Руж“… за какво му трябва на човек да ходи в пети, шести или седми район, когато си имаме всичко в девети? Поне така казвам на Монтескьо.

Понякога обаче съм принудена да се спусна надолу, защото Le Comte е такъв почитател на „Прокоп“. Въпреки че не е моят тип заведение (клиентите му са сухи като petit poulet en cocotte fermière на Маргьорит), то поне има история. Много от предишните му посетители са вече починали знаменитости. Преди век и половина Волтер е идвал тук най-редовно, пиел е по четиридесет чаши кафе на ден и открито се е подигравал с католическата църква. Самият Виктор Юго е прекарвал не малко време в кафенето. Когато съм тук, обичам да си представям, че той седи някъде наблизо.

След като изпълним обществения си дълг в „Прокоп“, както и в не толкова забележителните съседни кафенета, двамата с Монтескьо подкарваме ландото към „Нотр Дам де Шан“. В интерес на истината това не е най-краткият път и няма реална причина, която да ни кара да правим тази обиколка. Предполагам, че Робер го прави, за да ми угоди, но е възможно да го прави и заради самия себе си.

Без значение колко много съм пила или колко много си вярвам, че съм продължила напред, когато ландото завие по улицата на Болдини, когато зърна отдалече високата бяла сграда и черната желязна порта, блеснала на светлината на газовите лампи, и минем покрай студиото, винаги търся с поглед светлина в прозореца. Главата ми остава все така извърната към улицата, когато завиваме по булевард „Распай“ и след това пресичаме „Пон Роял“, за да се върнем обратно в девети район. Монтескьо никога не обелва и дума, никога не коментира разсеяността ми.

Понякога на следващата сутрин се събуждам уморена, главата ми е замаяна от вечерта и единственото, за което мога да мисля, е моят вечно мърморещ портретист. Искам да го видя. Искам да се посмея на смешната случка, станала преди девет часа в „Максим“. Опитвам се да обсъждам подобни неща с Робер, но установявам, че той изцяло е пропуснал зрелището, защото е бил зает с това да съзерцава собствения си образ в огледалото или да прокарва гребен през брадата си.

В интерес на истината трябва да призная, че когато започна да се дразня от това, което е пропуснал, и от липсата на внимание от негова страна, Монтескьо винаги знае как да оправи настроението ми. Единственото, което трябва да направи, е да отвори „Фигаро“ и да потърси името ми на модните страници. По някакво чудо то винаги е там. Преди три години се довлякох в този град, облечена във възможно най-грозната рокля, която се свличаше от мен. Сега парижанките се надпреварват да четат за тоалетите ми. И се опитват да подражават на моите рокли. На моите прически! Ако сега всички носят пера, то е защото аз първа си сложих.

Според Монтескьо в момента аз съм по-популярна от Жан Юго. Независимо дали е вярно, или не е, той определено умее да поддържа неприязънта ми към тази жена. Макар да подозирам, че той просто се стреми да подклажда яростта ми, вестниците наистина пишат повече за моите рокли, прически и бижута, отколкото за нейните. Въпреки че заслугата е по-скоро нейна, отколкото моя. Защо да се обсъждат роклите на Жан Юго, когато могат да говорят за развода й?

Да, вярно е. Жан най-после напусна онзи мошеник, съпруга си Леон Доде. Твърде много хазарт, твърде много пиене, твърде много изневери, да не говорим за цялото това време, прекарано в критикуване. Колкото и достойно за презрение същество да е Леон, никога не бих предположила, че бракът им ще завърши по този начин. При цялата пищност и красота на сватбения им ден, е трудно да повярвам, че всичко завърши в най-тъмните улички, в леглата по долнопробните бордеи, по възможно най-противния и отвратителен начин. Част от мен изпитва състрадание към Жан. Разбира се, когато усетя подобно нещо, се опитвам да потъпча тази част възможно най-бързо.

И докато сме на темата за тъмните улички, тази вечер Робер е в един от своите клубове. Ще прекарам вечерта с Маргьорит. Милата Маргьорит. Благодарение на щедростта на Монтескьо съм на път да напусна работа като барманка във „Фоли Бержер“, а и тя не би постъпила зле, ако последва примера ми. Но въпреки всичко това глупаво момиче продължава да настоява да поддържа любовни връзки с други танцьорки вместо с графове и колкото и да се опитвам да я придумам, не мога да я убедя в противното! Тук не става въпрос за секса, казвам й аз. Не става въпрос за секса!

Въпреки това Маргьорит се справя доста добре. Номерът й продължава да й носи популярност. Дори е получила примамливо предложение от „Мулен Руж“! Предполагам, че е намерила своето специално местенце, своята ниша. А нима това не е типично за стила на Маргьорит? Винаги прави нещата по свой начин. Разбира се, често това е за сметка на приятелите й и на благовъзпитаното общество. Ако реши да не слага корсет, значи няма да сложи. Ако реши да сготви задушен гълъб, ще се опита да го представи за фазан!

Кочияшът е пред вратата, конете под прозореца удрят с копита по паветата на улицата. Май е крайно време да спра да пиша и да тръгна към Маргьорит, за да хапна от ужасната й вечеря. Тази вечер се чувствам потисната, не съм в настроение да разговарям с танцьорки на канкан и с акробати. Предполагам, че трябва да възприема мирогледа на Робер. Винаги, когато присъства на официална вечеря, той заявява: „Почетното място на масата ми принадлежи“. Тъй като той самият е любимата си компания, Монтескьо винаги е най-щастливият човек. Колкото и невероятно да звучи, мисля, че всички можем да се поучим от него.

[1] Улица на левия бряг на Сена в Париж, където се намира френското Министерство на външните работи. — Б.р. ↑

Chapitre XLVI

Ейприл се надигна от кухненската масичка, отрупана със записки, които трябваше да бъдат прехвърлени в каталога за търга. Бързият поглед, който хвърли към телефона, й показа, че наближава шест часът и че са минали само петнайсет минути, откакто за последен път провери дали е получила честитка за рождения си ден от Трой, което, от своя страна, бе само петнайсет минути преди предишната проверка.

Досега Ейприл трябваше вече да си е взела душ и да е започнала да се приготвя за рожденденското си fête с Люк. Вместо това стоеше, впила поглед в работата пред себе си, както и в замлъкналия телефон, и не намираше никаква причина за празнуване, въпреки наличието на привлекателен французин за компания. Беше в Париж, за да работи, а не за да ходи на бала на пожарникарите със своя адвокат. Бяха изминали само няколко часа, но Ейприл вече усещаше, че да е на трийсет и пет ще бъде отвратително.

Набра номера на Люк.

— Bonjour!

— Здравей! Аз съм, Ейприл.

— Здравей, Аврил. Очакваш ли с нетърпение честването на националния празник тази вечер?

— Точно за това ти се обаждам. Виж, оценявам жеста да ме поканиш тази вечер. В интерес на истината, ти си единственият, който се сети за рождения ми ден досега. За съжаление, ще трябва да откажа.

— Да откажеш? Глупости!

— Je suis désolée. Знам, че не е никак възпитано да се отменят уговорки в последния момент, но тази вечер не съм във форма за празнуване.

Настъпи дълга пауза. Дочуваха се звуците на клаксони, последвани от рева на мотори. Люк мълчеше.

— Люк? Чуваш ли ме?

— Не си във форма? — повтори той. — Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че просто нямам енергия — изсумтя тя. — Което, знам, сигурно звучи така, сякаш съм на доста повече от трийсет и пет. Истинска пенсионерка!

— Нямаш енергия сега? В това няма никакъв смисъл. Ако стоиш на своите derrières цяла вечер, със сигурност няма да имаш енергия. Със сигурност няма да имаш никакви сили.

— Има резон в това, което казваш — съгласи се тя. — Добре, може би става въпрос повече за настроението ми, отколкото за това, че съм оклюмала и нямам сили. Чувствам се леко потисната, нещо ми е тъжно.

— И се опитваш да се отървеш от това чувство, като стоиш сама? Вкъщи? На трийсет и петия си рожден ден?

Защо логиката му винаги звучеше много по-разумно от нейната?

— Имам много работа, която трябва да свърша — настоя Ейприл, макар да знаеше, че в думите му има доза истина. — След това сигурно ще изпия чаша вино, ще хапна малко fromage и ще си легна рано. Всичко изглежда по-добре на сутринта, включително аукционерки, станали на трийсет и пет години.

— Ще работиш на рождения си ден? — Люк не можеше да повярва на ушите си. — Можеш да работиш по всяко време, Аврил, но днес е рожденият ти ден и Fête Nationale. Не искаш ли да се позабавляваш днес и за разнообразие да не се тревожиш за вчера и за утре?

— Сериозно, Люк, никак не съм в настроение — опита се гласът й да прозвучи възможно най-твърдо.

— Сериозно ли? Ти винаги си сериозна. Прекалено сериозна — повтори той и тя чу как дръпва от цигарата си. — Уви, non. Не можеш да отхвърлиш поканата ми, защото като всеки добър адвокат и аз знам какво е най-полезно за теб. Ясно е, че трябва да започнем празненството незабавно. Имаме спешен случай и не можем да чакаме до началото на bal des pompiers. Трябва предварително да се подготвим с коктейли за joyeux anniversaire.

— Да пием коктейли преди това? В Америка това се нарича да си подложиш за партито. И не мисля, че е най-добрата идея, когато съм леко депресирана и имам много работа за вършене.

— Нямаш избор. В мига, в който затворим, ще ти изпратя съобщение с адреса си. Ела и ще се насладим на няколко аперитива, преди да тръгнем за bal des pompiers.

— Люк…

— Не се терзайте, мадмоазел. Няма да ви вкарам насила в дома си — подсмихна се той. — Можем да отидем в кафенето под нас. Ще се забавляваме на публично място. И обещавам, никакви тормози.

Ейприл въздъхна. Не й се излизаше. Имаше усещането, че ще трябва да положи огромни усилия за една вечер, която без съмнение щеше да й донесе куп неудобни моменти и след това ще съжалява дни наред.

Но да остане тук и да очаква закъснялото „честит рожден ден“ на Трой й се стори много по-лошо. Едно момиче не можеше да стои, вперило поглед в телефона си. Поне на теория идеята да се отдаде на бутилка Côtes du Rhône беше много по-романтична, отколкото в действителност да се окаже, че трябва да прекара цялата вечер сама, слушайки глъчката на тържествата от улиците долу.

— Добре — отстъпи накрая Ейприл. — Убеди ме. Желая ти късмет, защото имам много високи очаквания за тази вечер.

— Чудесно. Възнамерявам да ги надмина.

Ейприл не можа да сдържи смеха си.

— В колко часа да дойда? — попита тя. — В девет? В девет и половина?

— Веднага, разбира се — подсмихна се той. — Ела веднага.

Ейприл сведе поглед към анцуга и трийсет и петгодишния си бюст без сутиен. Беше доста далеч от външния вид на истинска парижанка.

— Да се уговорим за някъде между шест и половина и седем — предложи тя и се отправи към спалнята. — В момента видът ми не е много за пред хора.

— Готов съм, когато кажеш. Доскоро, ma petite.

— Ma petite? Едва ли съм чак толкова млада. Au revoir, Люк.

Ейприл затвори и хвърли телефона на леглото. Спусна се веднага към бюрото, като се питаше дали има време да мине набързо през „Галери Лафайет“ и да си намери нещо по-празнично от скучните си американски дрехи, купени от моловете.

Всъщност балът на пожарникарите си беше улично празненство, но все пак улично празненство в Париж.

След като се премени в пола, украсена с блестящи пайети (Le Comte щеше да се гордее) и уби ефекта, като облече семпла черна тениска, Ейприл взе чантата си и излезе. Реши да отиде пеша до апартамента на Люк, макар че щеше да е по-бързо с метрото или с такси. Имаше нещо, което искаше да види, и то не беше само малко повече от красотите на Париж.

Chapitre XLVII

Ейприл излезе от сградата и се насочи към Сена.

Бе подбрала пътя съвсем съзнателно така, че да води към „Роял“, малка странична уличка между площад „Мадлен“ и площад „Конкорд“, недалеч от мястото, където бе купила прекалено скъпите чанти на Челси. Ускори крачка, когато приближи. По устните й заигра усмивка.

Зави зад ъгъла и се озова точно пред него — „Максим“. Спря и се загледа в червения сенник, облицованата с дърво фасада и завъртените златни букви. Представи си Март, кацнала зад една от витрините. Казаците влязоха вътре. Разпръснаха се. И тогава Ейприл видя как Март изхвърча навън и попадна право в обятията на Пижол.

— Аз бих ти дала парите — каза тя.

Един парижки хипстър на двайсет и няколко години спря и я погледна въпросително. Ейприл се изчерви и му махна с ръка.

Откъсна се с неохота от мястото, споменавано толкова често и дневниците на Март, зави още веднъж и тръгна да пресича „Конкорд“, най-големия от всички парижки площади. В центъра му бе издигната трибуна, построена специално за тържествата по случай Деня на Бастилията и покрита със сенници в синьо, бяло и червено. Около трибуната беше съвсем тихо, нямаше почти никакви хора и Ейприл не можеше да си представи суматохата, която щеше да настъпи там на следващия ден. Щеше да има танкове, пожарни коли, хеликоптери, самолети и войскови подразделения. Празничната шумотевица и фойерверките щяха да се чуват из целия град.

Тръгна бавно край Сена, наблюдавайки лодките и знамената в чест на празника, които се вееха от лекия вятър. Премина покрай сергиите с книги и се загледа в романите и картините, които нямаше никакво намерение да купува. Тревогите и усещането за време, започнаха да избледняват.

Докато се мотаеше по улиците, Люк й изпрати няколко съобщения с въпроси кога да я очаква. Поне един човек се опитваше да установи връзка с нея на рождения й ден. Ейприл се усмихна самодоволно (той я бе научил на това) и продължи да пренебрегва съобщенията. Можеше да почака.

Докато прехвърляше плакатите на Триумфалната арка, които се продаваха на една от сергиите, Ейприл си мислеше как по-късно ще може да натяква на Люк за неговото нетърпение. Оплакваше се, че тя гледа на живота прекалено сериозно, но ето че той се дразнеше от нейното размотаване. Докато си правеше наум списък от хапливи забележки, попадна на един акварел с размери петнайсет на петнайсет сантиметра, наврян между останалите, които бяха двайсет на двайсет и пет. Извади картината от поставката, очаквайки да види някоя от парижките забележителности. Вместо това видя панорамен изглед на Ню Йорк. Ейприл подскочи. Картината падна на земята.

— Qu’est-ce que vous faites? — изкрещя продавачът, а вените на врата му изпъкнаха.

— Какво правя ли? Аз живея там — отвърна Ейприл на съвсем прост грозен английски и се наведе да вдигне картината.

Той продължи да крещи.

— Живея там — повтори Ейприл, този път на себе си.

Струваше й се нереално. Градът, който обичаше, домът й, и изглеждаше толкова далеч.

След като се раздели с двайсет евро, цената беше прекалено висока, но Ейприл не бе в настроение да се пазари, тя нави картината на руло и я пъхна в чантичката си. Продължи към дома на Люк, а чантата й, издута от Ню Йорк, неудобно я притискаше отстрани.

Не й беше трудно да открие апартамента на Люк. Имайки предвид професията му, както й това, че жилището се намираше в елегантния шестнайсети район, Ейприл си представяше представителна сграда от времето на барон Осман с изискан и скъп минималистичен уклон. Люк я разведе из апартамента и Ейприл не остана особено изненадана, като изключим някои мебели от средата на века, които веднага привлякоха погледа й за евентуален търг.

— Êtes-vous prête? — попита той, когато я залови тайно да прави снимка на масичката му за кафе. — Или смяташ да офейкаш с някои от мебелите ми?

— Да, готова съм и се надявам, ако някога решиш да напуснеш апартамента си за седемдесет години, да ме имаш предвид като потенциален наследник. Или поне да оставиш строги указания на истинските си наследници да се свържат със „Сотбис“.

— Вие търговците на антики сте истински лешояди — засмя се Люк и взе телефона си.

Ейприл устоя на изкушението да провери своя.

— Allons-y! Да вървим!

След като се сбогува с великолепната масичка за кафе, Ейприл последва Люк надолу по стълбите и двамата влязоха в кафенето, което се намираше на първия етаж в същата сграда. Седнаха на терасата в близост до ниската ограда, която гледаше към улицата, и веднага си поръчаха шампанско и плато fromage.

Споделяне, припомни си Ейприл, докато последните слънчеви лъчи се отразяваха в сиренето. Споделяш това с друг човек.

Дузина парчета сирене и две чаши шампанско по-късно Ейприл усети как милионите малки ларви на тревогата, които разяждаха мозъка й, започват да я напускат. Слушаше Люк, който й разказваше за детството си в Дижон; за пансиона, в който бе учил в Лозана, и за годините, прекарани в Америка (в Джорджтаун, където изкарал втората и третата си специализация по право). Скоро започнаха да спорят кой от двама им има повече ненужни дипломи и Ейприл осъзна, че са минали цели деветдесет минути, без да погледне телефона си.

Докато Люк искаше сметката, тя бръкна в чантата в очакване да види, че има най-малко един пропуснат разговор. Без съмнение Трой щеше да й се обади, преди в Ню Йорк да е станало обяд. Но за съжаление, телефонът на Ейприл не показваше нищо — нито имейл, нито есемес, нито съобщение на гласовата поща.

— Извинявай, но да не би току-що да каза думата „копеле“? — попита Люк, вдигнал учудено вежди.

— Не, не. Разбира се, че не. Изобщо не съм споменавала подобно нещо.

Ейприл бръкна по-дълбоко в чантата си. Пръстите й докоснаха картината с изгледа от Манхатън. Отдръпна се, сякаш е пипнала електрическа жица.

— Да нямаш змия в чантата? — попита Люк с усмивка.

— Изобщо не подхващай темата — направи физиономия тя и измъкна картината. — Ню Йорк. Открих това при les bouquinistes. Мразя тази картина. Изобщо не знам защо я купих.

— Купила си картина, която не харесваш?

— Знам, че звучи странно.

— Така е.

— Но мисля, че се очакваше да я купя. Сякаш продавачът я бе оставил там специално за мен. Сергията му беше пълна с пейзажи на типичните парижки забележителности, но след като застанах пред него още на втората секунда попаднах на това.

— Било е съвпадение — Люк сви рамене.

— Не знам. Имаше толкова много сергии, а аз спрях точно пред тази. Картините, изложени там, по нищо не се различаваха от останалите. Освен това работя в аукционна къща. За нещастие, имам високи критерии за произведенията на изкуството. Имам чувството, че Ню Йорк ме преследва.

Люк се засмя.

— Наистина те преследва, но не под формата на лошо нарисувани акварели.

Той се протегна, взе сметката и я уви около кредитната си карта.

— Трябваше да ме оставиш аз да платя — възрази Ейприл. — Все казваш „следващия път“.

— Днес е рожденият ти ден. Не може ти да плащаш. А за мен така или иначе това са си служебни разходи.

— Служебни значи — изненада се Ейприл, но се опита да прикрие разочарованието си. — Ами, добре тогава.

Бутна назад ратановия стол и се изправи с леко поклащане. Протегна се към отоплителната лампа, за да се подпре на нея. Люк намигна, забелязал неувереността й, а тя протегна ръка към него и му показа среден пръст.

— Това нямаше нужда от превод — отбеляза той и я потупа по гърба. — Êtes-vous prête, mademoiselle?

— Oui — отвърна тя недоволно. — Oui.

— Ах, Аврил, караш ме да се смея.

Люк прекрачи с лекота ниската метална ограда и се озова на тротоара. Преди Ейприл да има възможността да се прехвърли (което без съмнение щеше да е безкрайно весело за Люк), той просто се наведе към нея и решително обгърна кръста й с една ръка. Мушна другата си ръка под извивката на коленете й и бързо я прехвърли над оградата. Дори не й остави възможност да възрази.

— По-силен си, отколкото изглеждаш — отбеляза Ейприл, когато той спря, за да я остави на тротоара.

— А ти, приятелко, си по-лека, отколкото изглеждаш — заяви той, докато ръката му все още бе здраво залепена ниско на кръста й.

— Цяло чудо е, че не си женен — каза Ейприл, като внимаваше да не го поглежда в очите, които все още бяха само на няколко сантиметра от нейните. — Наистина знаеш как да накараш едно момиче да се почувства добре!

— Merci beaucoup! Старая се.

Протегна се и я щипна по зачервената от шампанското буза.

Ейприл не успя да скрие усмивката си. Люк отдръпна ръка и посочи близката пешеходна пътека.

— Allons-y — каза той.

И тръгнаха.

Chapitre XLVIII

Улиците вече бяха изпълнени с празнуващи, които се бутаха, блъскаха и крещяха. Беше истински хаос — хаос като от моминско парти в Лас Вегас. Хората вървяха между движещите се коли. Мотопедите караха по тротоарите с оскъдно облечени момичета, които висяха по задните седалки и се развяваха като знамена. Без да мисли, без да планира и без да иска, Ейприл хвана ръката на Люк, за да не го изгуби. Той вървеше две стъпки пред нея, но се обърна и й се усмихна, а около очите му се появиха ситни бръчици.

Пристигнаха в определената caserne малко след десет. Пожарникарите бяха застанали отпред, готови да посрещат гостите си, сигналната лампа зад тях светеше в червено, а пожарните коли бяха изкарани на улицата, за да може всеки да ги види.

Вътре в първия двор група бразилски музиканти с перуки на главите свиреха толкова силно на ударните си инструменти, че земята буквално се тресеше. Над главите им висяха лампички и знамена. Покрай стените на двора бяха подредени щандове. Тълпата беше гъста, макар все още да бе доста рамо. Някои двойки танцуваха. Самотни жени обикаляха по щандовете с храна и се опитваха да завържат разговор с пожарникарите, когато не бяха прекалено заети да разсипват храната.

— Леле! — възкликна Ейприл, кръвта във вените й пулсираше с ритъма на музиката. — Имам чувството, че съм на най-изискания студентски купон на света! Къде е бирата?

— Вътре има бар за шампанско — отвърна Люк.

Поради силния шум трябваш да се приближи плътно до нея и да се наведе, докато говори, топлият му дъх накара кожата й да настръхне.

— Шампанско — повтори Ейприл и отстъпи назад. — Много по-добре от бира. Води ме!

Отново хвана Люк за ръка и го последва в бара, който изпълняваше ролята и на дискотека, планът на сградата бе съвсем различен от този на всяка друга обществена постройка, която Ейприл бе виждала. Разбира се, това държавно учреждение е било построено преди четири века в най-великия от всички градове на света, затова нямаше как да се сравнява с офисите на полицията или с кметството на някой малък град. Ейприл почувства цялата тежест на историята, въпреки че около нея бе пълно с пожарникари в плътно прилепнали ризи.

С чаша шампанско в ръка Люк й посочи дългия грил, върху който цвърчаха десетки неустоими апетитни наденички. Подобна гледка сигурно можеше да се види на всеки стадион в Щатите, но сградата, месото и леещото се като река шампанско — всичко тук, бе направо зашеметяващо.

— Наденичка — възкликна Ейприл. — Имам чувството, че никога не съм искала нещо толкова силно в живота си.

Люк се извърна към нея и вдигна учудено вежди.

— Какво каза току-що?

— Ами… нищо — отвърна тя и поклати глава. — Храната изглежда страхотно.

Той я хвана за ръката.

— Allons manger.

Те се промъкнаха до барбекюто, където млад мускулест мъж с изсечени черти обръщаше парчета свинско върху жаравата.

— Un cotte ça, s’il vous plaît — каза Ейприл и се помъчи думите й да прозвучат любезно, а не като на умираща от глад харпия на средна възраст, каквато в действително беше.

— Cotte vous voulez — отвърна пожарникарят и взе една наденичка от грила.

Хвърли я небрежно върху снежнобялата пластмасова чиния и я подаде на Ейприл. Малката нещастна наденичка изглеждаше толкова самотна.

— И една от тези — добави тя бързо.

— Как му казвате на това в Америка? — засмя се Люк. — Очите ти са по-големи от стомаха?

Ейприл понечи да му възрази, но забеляза, че и в неговата чиния има две наденички.

— J’ai faim — каза тя за свое оправдание. — Сигурно е от всичкото това шампанско и от ходенето пеша.

— О, да, шампанското. Разбира се. Да отидем натам — предложи той. — Струва ми се, че в другия двор ще намерим място за сядане.

Ейприл кимна. Стиснала чашата си с шампанско в сгъвката на лакътя и внимателно взела чинията с наденичките в дясната си ръка, тя последва Люк в съседния двор, като през цялото време си мислеше, че в гастрономията няма по-добра комбинация от двете неща, които в момента са в ръцете й.

Вторият двор бе поне четири пъти по-голям от първия и бе ограден отвсякъде с величествени каменни сгради. Около сцената бяха подредени знамена в синьо, бяло и червено. Дансингът гъмжеше от извиващи се тела, сякаш бе кутия, пълна със змии. Една жена, облечена в бяла рокля с пера, стоеше пред микрофона и изпълняваше неумело, но с цяло гърло, популярна американска песен.

След като успяха да си проправят път през танцуващите, които вече бяха образували нещо като пого, двамата седнаха на една метална пейка в задната част на двора. В момента, в който Ейприл остави чантата си на масата, тя се разтресе, дали от силната музика или от вибрацията на телефона, не можа да прецени.

За всеки случай (кога най-после щеше да се научи?) тя извади телефона от чантата си, рискувайки по този начин да обърне на земята както питието, така и наденичките си. Силната музика може и да бе помогнала, но блекберито също звънеше. Ейприл впери поглед в дланта си, а в това време жената, облечена в рокля с пера, обяви, че групата ще направи кратка почивка.

— Ça va? — попита Люк и смръщи вежди.

— Oui — отвърна Ейприл, без да откъсва поглед от телефона. — Баща ми се обажда. Най-накрая се сети да ме поздрави за рождения ден! Вече започвах да се питам какво става.

Тя продължи да наблюдава звънящия телефон, докато накрая той спря. Когато се включи гласовата поща Ейприл провери и видя, че има още едно пропуснато повикване, този път от Трой.

— По дяволите, крайно време беше! — измърмори тя.

— Трябва ли да разговаряш с него? — попита Люк.

— Не. Тук е прекалено шумно — каза тя и се намръщи.

Не беше чак толкова шумно, поне не и в този момент. Макар че някой включи айпод към усилвателите, голяма част от хората на дансинга се разпръснаха и тръгнаха да търсят друг двор, където да танцуват и да се натискат.

— Е, както решиш — каза Люк. — Но не пропускай разговорите си заради мен.

— По-късно ще се обадя на всички — реши най-после Ейприл и изключи телефона си. — Не искам да пропусна нищо — заяви тя и вдигна чашата си. — À ta santé!

— Наздраве и на теб!

Двамата допряха пластмасовите си чаши и отпиха.

Със страничната част на вилицата Ейприл отряза голямо парче от наденицата и го захапа, зъбите й пробиха дебелата, идеално изпечена кожичка и проникнаха в мазната вкуснотия.

— О, господи! — възкликна тя, отхапа отново и без всякакво притеснение заговори с пълна уста — Това е невероятно! Невероятно!

— Доста е добро, съгласен съм.

Люк продължи да се храни сдържано, като истински парижанин, докато Ейприл изгълта набързо и двете наденички и започна да се пита дали да не отиде да си вземе трета.

— И така, Аврил — започна Люк и начена втората си наденичка.

В този момент направо го мразеше, задето чинията му все още беше пълна. Искаше й се да са женени само за да може да се протегне и да дояде храната му.

— Как се чувстваш на трийсет и пет?

— Засега страхотно! — отвърна тя напевно, без да е напълно убедена в думите си, въпреки че в момента бе много по-добре, отколкото преди няколко часа. — Но имам чувството, че е настъпил повратен момент в живота ми. Усещането е много по-силно, отколкото, когато навърших трийсет.

— Това е така, защото според американците е много страшно да навършиш трийсет и пет — вметна Люк и избърса устатата си.

Ейприл хвърли поглед към все още неизползваната си салфетка.

— Какво искаш да каже с това „много страшно“? — попита тя. — И кои американци имаш предвид?

— Лекарите. Телевизионните програми и вестниците.

— Не те разбирам.

— Нима те не настояват, че точно трийсет и пет е възрастта, след която жената трябва да спре да създава поколение?

Ейприл се разсмя.

— Те, които и да са тази те, не настояват нищо. Има жени, които раждат и след като са навършили четиридесет. Дори петдесет!

— Но ви показват огромно количество литература, свързана с патологична бременност и други подобни неща, нали? Поне така съм чувал. След трийсет и пет години може да се забременее само с помощта на цял куп лекарства, които правят жената дебела и луда.

— Мисля, че самата бременност те прави дебела и луда — изсумтя Ейприл. — Не знам точно как да отговоря на твоите… подозрения. Вероятно би трябвало да се ядосам, защото в момента ми казваш, че съм стара, макар че ти си по-голям от мен. С колко, с пет години? Или със седем?

Не че годините му имаха някакво значение, не че възрастта изобщо има значение за един мъж. За жената трийсет и петата година бе повратна от медицинска гледна точка. Мъжът на същата възраст бе само една година по-стар, отколкото е бил на трийсет и четири и една година по-млад, отколкото ще бъде на трийсет и шест.

— Това не е обида — заяви Люк и си отряза още едно парче от наденицата. — Мисля, че е абсолютно неприемливо да плашат жените по този начин. Никакви бебета повече! Прекалено сте стари! Сестра ми роди, след като прехвърли четиридесетте и никой не й каза нищо.

— Има научна истина във всичко това — възрази Ейприл. — Възможността за забременяване рязко намалява след трийсет и петата година, но за сметка на това се увеличава рискът за раждане на дете с увреждания. Това е факт.

— Или поне те така казват — настоя Люк и вдигна поглед нагоре.

— Склонна съм да вярвам на професионалистите — заяви Ейприл. — Но аз съм си малко особена. А и въпросът така или иначе няма значение за мен. На трийсет и пет съм, но нямам намерение да имам деца.

— И защо така?

— Моля? Този въпрос не е ли прекалено личен?

— Това е въпрос и ти си личност, така че… — и Люк сви рамене. — Просто съм любопитен. Защо не искаш деца?

— Не че не искам деца…

— Заради майка ти ли? — попита Люк и думите му прободоха Ейприл право в гърдите. — Защото си я загубила, когато си била още малка?

— Господи, наистина знаеш как да зашеметиш една жена на рождения й ден — Ейприл пое дълбоко въздух, а Люк сведе поглед, сякаш този път наистина се чувстваше неудобно. — Дали е така, защото я изгубихме? Не. Нещата не се развиха точно така.

В крайна сметка те не я бяха загубили в един определен момент. Имаше нещо много по-дълбоко.

— Не че тя умря. Искам да кажа, предполагам, че в известна степен има връзка с болестта. Но е далеч по-лесно да кажа, че за мен децата никога не са били най-важното нещо на света — смачка в шепа неизползваната си салфетка. — Виж, групата се връща. Ще танцуваме ли? В момента съм в настроение за танци.

Ейприл никога не беше в настроение за танци, но те изглеждаха далеч по-добра алтернатива от това да продължи започнатия разговор.

— Сигурна ли си? — попита Люк и понечи да се надигне от пейката, без да е напълно убеден, че наистина трябва да го направи.

— За танците ли? Шегуваш ли се? Аз съм истински професионалист. Нима не ми личи, че ритъмът живее в мен? — засмя се тя пресилено.

Сълзите напираха всеки миг да се излеят от очите й тя опита да ги прогони с усмивка. Господи, майка й. Толкова много й липсваше. Сандра Потър беше най-невероятната жена, макар да бе напълно обикновена, традиционна майка. В родния й град на калифорнийското крайбрежие готините родители бяха хипарите — онези, които бяха склонни да оставят кексчета с марихуана на масата. Но въпреки че Сали Потър изобщо не беше „готина“ в този смисъл, Ейприл винаги бе смятала, че майка й е най-добрата.

— Извинявай — каза тя и попи крайчетата на очите си със смачканата салфетка. — Винаги ставам малко по-емоционална при споменаването на мама на рождения ми ден. Започвам да си мисля как съм я разочаровала и как съм могла да бъда по-добра дъщеря. Господи, можеше да съм по-добра, макар тя да не е в състояние да разбере.

— Можем да си тръгнем — каза Люк. — Можем да отидем някъде другаде. Където няма толкова много хора. Можем да поговорим. Аз… ами… — прокара ръце през косата си и безпомощно заби нокти в скалпа си. — Не ме бива много в разговорите, но можем да отидем някъде другаде. Не е необходимо да оставаме тук.

— Не — сряза го Ейприл и тропна с крак, за да подчертае решителността си. — Искам да танцувам и да се забавлявам на рождения си ден. Обещахте ми, че ще го уредите, мосю Тебо.

Вдигна вежди и сълзите в очите й започнаха да пресъхват.

— Обеща.

— Наистина обещах.

Люк взе ръката й и я стисна здраво, сякаш искаше да я предпази. Докато вървяха към дансинга, Ейприл направи всичко по силите си, за да забрави за майка си, за рождения си ден, за възможността да има деца и за Трой. Беше най-добре просто да се остави в ръцете на Люк.

Chapitre XLIX

Нощта се изниза неусетно.

Танцуваха, пиха, погълнаха още наденички и още шампанско, Ейприл изпревари Люк по количество изядена храна, но и двамата бяха достатъчно любезни да не споменават този факт.

Жените примигваха замечтано към Люк, а той полагаше геройски усилия да се прави, че не ги забелязва. Всеки път, когато Ейприл дори за момент оставаше сама, някакви мазни мъже започваха да се увъртат около нея — наистина мазни, а не готино мазни, както тя неуспешно се опитваше да определи Люк. В крайна сметка оригиналният мазен французин се връщаше от тоалетната или от щанда за шампанско и скастряше досадниците, че се опитват да се закачат с ma femme. Femme означаваше „жена“, но ma femme беше „съпруга“. Ейприл оценяваше жеста му, не само защото прогонваше непознатите мъже.

Разговаряха за Март. Оказа се, че Люк е прочел много по-голяма част от дневниците, отколкото Ейприл бе мислила. И въпреки че й се подиграваше, че не мисли за нищо друго, той самият бе отделил изненадващо много време на la demimondaine.

Ейприл му разказа как гледа на света на Март, без да използва доказателствата за произхода на вещите като извинение. Разговаряха за Жан Юго, както и за Маргьорит. Шегуваха се по адрес на Монтескьо и превзетото му поведение и се опитваха да открият сред танцуващите на дансинга хора, които да им напомнят на него. В действителност в пожарната имаше много Les Commtes, които се мотаеха наоколо, но нямаше нито един мъж, който да прилича на Болдини.

В края на вечерта Ейприл се питаше как е възможно да погълне такова голямо количество шампанско и въпреки това да не е по-пияна, отколкото беше, когато влезе в caserne de pompiers. Противно на очакванията си не изпита никакво неудобство и нито за миг не се усети не на място. Както би казало някое седемгодишно момиченце — това беше най-хубавият рожден ден на света. А в момента Ейприл се чувстваше точно толкова млада и безгрижна.

Когато празненството свърши и пожарникарите добронамерено (но твърдо), избутаха тълпата от дансинга и дворовете, Люк и Ейприл се озоваха под кобалтовосиньото сутрешно небе. Спряха на тротоара и Люк погледна часовника си. Беше малко преди пет часа. Ейприл не бе от хората, свикнали да се прибират в пет сутринта. Изобщо не беше от тези, които празнуват по цяла нощ.

— Това беше — започна тя, но спря, защото не можеше да намери най-точните думи. Изминаха няколко крачки и едва тогава успя да продължи: — Удивително. Най-хубавият рожден ден, който някога съм имала. Благодаря ти, че ме принуди да изляза.

— Доволен съм, че в крайна сметка реши, че е било забавно — отвърна Люк и тръгна в крак с нея. След като бяха танцували цяла нощ, движенията им сякаш бяха физически синхронизирани.

— А що се отнася до Деня на Бастилията, аз също никога не съм го прекарвал по-добре.

Ейприл кимна, сърцето й пърхаше по начин, който не й харесваше особено, усещаше, че цялото й тяло е останало без сили от възбуда и от изтощение. Чувстваше се слаба, челото й все още бе влажно от пот. Духна лек вятър и Ейприл потрепери от хладния парижки въздух. Изминаха няколко преки в приятно мълчание и стигнаха до мястото, където трябваше да решат. Люк живееше в една посока, апартаментът на Ейприл бе в съвсем друга.

Тя се прокашля.

— Добре — започна тя. — Аз завивам насам. Лека нощ. И още веднъж благодаря. Това наистина беше специална нощ.

— Non. Идвам с теб.

— О, това е глупаво. Апартаментът ти с точно в обратната посока.

— Non — повтори той и този път не й даде възможност да възрази. — Нито един джентълмен не би оставил дамата, която е извел на среща, да се прибира по тъмно сама.

— Но вече почти се развиделява — посочи Ейприл.

Среща. Той смяташе, че са били на среща.

— Няма да е тъмно още дълго. Наистина, Люк, не искам да те затруднявам. Изобщо не се притеснявам, че съм сама. Париж е голям град, но го познавам добре. Вероятно тук съм в по-голяма безопасност, отколкото, ако се прибирах сама в Ню Йорк.

Докато говореше, Ейприл местеше тежестта си от единия крак на другия. Върви си. Остани. Не бе сигурна какво й се иска той да направи.

— Не е ли странно? Домът ми е в Ню Йорк, но в Париж се чувствам в по-голяма безопасност.

— Напълно те разбирам — каза Люк и взе ръката й. — Въпреки това ще те придружа.

Ейприл се усмихна отново.

— Благодаря.

Реши да не спори повече с него.

Разходката до жилището й беше прекалено бърза и едновременно с това безкрайна. Ейприл усещаше всяка кост от ръката на Люк, която стискаше нейната. С кожата си долавяше ускорения му пулс. Ту се радваше на странното усещане той да я държи за ръка, ту се тревожеше какво може да означава всичко това или пък мислеше, че може би не означава нещо, което бе най-неприятният вариант.

Беше така погълната от загадката какво вещаят пръстите на този чужд човек, обвити в нейните, че когато Люк скочи на бордюра и заяви: „Пристигнахме!“, й се наложи да се взре внимателно в сградата зад гърба му, за да е сигурна, че са на правилното място.

— Да — каза тя изненадано и тихо добави: — Май наистина пристигнахме.

Люк пусна ръката й и сложи длани на хълбоците си. Усмихна се с една от типичните си криви усмивки, намигна й и вкара палец в колана на елегантно износените си дънки.

— Е, мадам Воут, тази вечер бе истинско удоволствие за мен.

— За мен също — отвърна Ейприл и очите й пламнаха. — Благодаря ти, Люк. Не съм особен почитател на празнуването на рождени дни, но този не бих го отсвирила.

Той се усмихна.

— Е, това не беше най-окуражаващата оценка. Много повече ми хареса предишната „най-хубавият рожден ден, който някога съм имала“, макар че и „не бих го отсвирила“ върши работа. Мога ли да го добавя към визитката си?

Ейприл мълча в продължение на трийсет секунди, на цяла минута.

— Това ли е? — попита тя.

— В какъв смисъл? — Люк изглеждаше истински объркан.

— Хайде, Тебо! Можеш да се справиш далеч по-добре. И двамата употребихме дума, която доста се родее със „свирка“. Чакам нецензурния ти коментар.

— Бях останал с впечатление, че нецензурните ми коментари те отегчават.

Не можеше да прецени дали се шегува. Но в интерес на истината не беше прав. Изобщо не беше вярно, че е отегчена от нецензурните му коментари.

— Може би понякога — излъга тя. — Но те са толкова типични за теб, че разговорът в момента изглежда някак гол без тях.

— Гол ли? — захили се той.

— Да — отвърна Ейприл. — Чисто гол. Без дрехи. A poil.

Качи се при него на бордюра и приближи лице до неговото, така че носовете им се допряха. Без да се замисля, Ейприл се наведе и притисна устни до неговите толкова леко, че те едва се допряха. Остана така не повече от половин секунда и първа се отдръпна назад.

И в този момент го разбра. Разбра защо на Март й е било толкова лесно да скача от един покровител на друг, безпроблемно да се обвързва в продължителни флиртове, сексуални връзки и финансови взаимоотношения, без да губи способността да разпознава истинската любов, която я срещне. Връзката й с Болдини не е била обикновен флирт или прахосване на време. На Ейприл й бе необходима само тази половин секунда, за да усети любовта и закрилата, които толкова дълго й бяха липсвали и да разбере колко истински бяха. Март бе прекарала целия си живот в опит да открие това усещане и да го задържи, след като бе срещнала Болдини. Тук, в Париж, Ейприл бе намерила същото чувство.

Затова се наведе за нова целувка. Този път Люк беше този, който се дръпна назад.

— Пила си прекалено много шампанско, non? — каза той и се опита да се усмихне, но всъщност изглеждаше доста объркан и тъжен.

Отстъпи назад с несигурна стъпка.

— Не — отвърна Ейприл. — Всъщност в момента съм напълно трезва. От месеци не съм разсъждавала толкова трезво.

Той издаде някакъв звук, с който сякаш изразяваше съмнение. Опитваше се да се отдръпне, защото смяташе, че е длъжен да го направи.

— Сигурно ще трябва да те накарам да ме изпратиш до горе — добави тя. — Кой знае какви скитници и мошеници се мотаят във фоайето на сградата.

— Ейприл… — започна той, гласът му беше дрезгав. — Не искам да те поставям в неудобно положение.

— О, повярвай ми, аз също не обичам неудобните положения. На този свят няма по-предпазлив човек от Ейприл Воут. Но сега всичко ми е ясно. Започвам да разбирам Март.

— Това заради Март ли е? — попита той и присви очи.

— Да. Не. Донякъде да, донякъде не. Просто… Най-после разбрах, че не е можела да обича някого, на когото с трябвало да разчита. През всичките години, когато е имала различни покровители, тя през цялото време е търсела любов от Болдини, не се е нуждаела от парите му. Искала е само обичта му. Люк, аз…

Това съвсем не бе в стила на Ейприл. Тя никога не се бе държала така прямо, така дръзко, никога не би оставила отпечатък от гърдата си върху ленена хартия. Но сега усещането бе приятно. Понякога е добре да влезеш в кожата на някой друг.

— Ейприл — прекъсна я Люк отново и произнесе името й на английски, — нещо, което правеше изключително рядко.

Пристъпи няколко крачки напред, беше толкова близо, че тя буквално усещаше аромата му, и обхвана ръката й с две ръце. Ейприл с изненада установи, че кожата му е потна, че е леко изплашен.

— Мисля, че не си на себе си. Или пък в крайна сметка да си убедила американците да възприемат идеята за срещи между четири и пет? Формално погледнато в момента минава четири часът, но още не е станало пет. Макар че е сутрин и ми е трудно да си представя, че си постигнала такава радикална промяна в социалните нрави за толкова кратък период.

Шегите, които обикновено се лееха с такава лекота от устата на Люк, сега не се получаваха и той предпочете да спре.

— На нас не ни е нужно правилото за часа между четири и пет — отбеляза Ейприл. — То е за хората, които са наблюдавани, а не за тези, които са свободни да правят каквото си поискат.

Измъкна ръцете си от ръцете на Люк и ги обви около кръста му. Бяха прекарали цялата нощ близо един до друг, но Ейприл не можеше да повярва, че е толкова близо в момента. Почти очакваше той да отскочи назад от изненада или пък по друга причина. Но той не го направи. Вместо това се притисна по-плътно.

— Мислех, че си омъжена — каза той, този път самодоволната усмивка я нямаше. — Le grand m’sieu и всичко останало.

— Не — отговори тя. — Няма le grand m’sieu. Вече не.

Chapitre L

Париж, 3 май 1896 г.

Днес за първи път посетих Bazar de la Charité.

Това е най-модното събитие на месеца, а може би и на цялата пролет! Мога само да се надявам, че утре вестниците ще пишат за мен. Положих огромни усилия за роклята и бижутата си… Положих големи усилия и да се мотая в близост до списващите клюкарските колони във „Фигаро“.

Знам за Bazar de la Charité още откакто бях в манастира. Това благотворително събитие се състои всяка година и се организира от парижката католическа аристокрация. Като се има предвид, че момичетата и жените от манастира са едновременно и католички, и нуждаещи се от благотворителност, не беше никак чудно, че базарът ни се струваше неустоимо привлекателен!

Едно време Sœur Marie ме водеше в града, за да видя големите постройки, издигнати от дърво и платнища по „Шанз-Елизе“. Понякога тя бе една от монахините, които благославяха събитието. И в двата случая след благословията ние заставахме отстрани, обзети от страхопочитание пред грандиозността, великолепието и червените и бели знамена, които се вееха на вятъра. Прекарвахме часове наред, седнали на пейката отвън, наблюдавахме хората, които идваха и си отиваха, и си измисляхме истории за всеки от тях.

Още тогава си обещах един ден да вляза в павилионите, но не като част от бедните, на които се оказва помощ, а като благородна дама, отделила от времето и богатството си за хората в нужда. Sœur Marie ме предупреждаваше да не храня големи надежди. Радвай се на това, което имаш. Бъди доволна, че имаш топло легло (кашлюк, кашлюк) и че получаваш редовно храна, и не прави планове да подражаваш на живота на другите. Винаги съм мислела, че Sœur Marie се надяваше да си направя план да подражавам на нейния живот, но възможността да остана в манастира никога не е била за мен. Исках базара, исках салоните, исках Париж.

За повечето хора Bazar de la Charité е ежегодно събитие, нещо, което идва и си отива като Коледа, Нова година и всички други събития, по които човек може да сверява часовника и социалния си календар. Може би един ден и аз ще гледам на него по същия начин. Но днес. Днес. Днес, след като бях прекарала единайсет години отвън (всъщност, ако се замисля, годините са двайсет и две) отворих вратата на павилиона и минах през въртящата се преграда. Зяпнах, когато видях стотиците посетители, множеството жени, застанали зад масите, за да продават различни дреболии, печалбата, от които щеше да помогне на малките момиченца, към които някога и аз самата се числях.

— Вече ми става досадно — заяви Монтескьо в момента, в който влязохме, още преди да имам възможност да си поема дъх и да се огледам наоколо. — Хайде да намерим залата с огледалата. Трябва да упражнявам номера си.

Номерът му. Mon Dieu, номерът му. В базара се представят не само стоки, които могат да бъдат закупени, но и различни изпълнения, като тези на дами, които не са съвсем готови да станат част от изпълнителките във „Фоли Бержер“ или в много по-долнопробния „Мулен Руж“. Базарът е и шанс за хората с най-високо социално положение да покажат актьорските си способности, без да се страхуват от неприятности. Никой не би погледнал с добро око, ако някой барон, граф или лейди се качи на сцената като актьор, но в името на благотворителността c’est bon!

Робер нямаше намерение да се прави на жената каучук или на мечка, макар че от него можеше да се очаква всичко, но си бе наумил да представи пред посетителите един от своите така наречени мимически епизоди. Последния път, когато направи това, вестниците месеци наред го наричаха „Le Comte, човекът на думите и на жестовете понякога“. Беше твърде ужасно, но когато става въпрос за Монтескьо, има един спектър от ужасни неща, в които пантомимата съвсем не държи първенство. Неговият така наречен оркестър от аромати, представен преди две години, бе далеч по-лош. Неговото отделяне на газове съвсем не е толкова чаровно, колкото това на Петуман.

Като оставим настрана заплахата да изпълни номера си, може да се каже, че Робер се държа добре, но това е така само защото се опитва да впечатли новото си протеже Пруст. Пруст твърди, че е писател, но в действителност е само най-незначителният от градските клюкари и следва Робер навсякъде така, както навремето проститутките вървяха по петите на Жорж Юго. Той копира всеки идиом, маниер и цветист израз на Le Comte, копира дори начина, по който Робер се кикоти като момиче в края на всяка своя история. От друга страна, Пруст се справя с това да се държи като жена много по-добре от ловенето момичета. Определено е създаден с грешния комплект полови органи!

Не мога да напиша думите „полови органи“, без да спомена Болдини. Признавам, че препратката не е проява на добър вкус, но ако една жена не може да се отдаде на скандални приказки в собствения си дневник, къде другаде би могла да го направи? Както и да е, докато обикаляхме из базара, непрекъснато си отварях очите дали няма да зърна Болдини, въпреки че това е едно от местата, които той никога не би благоволил да удостои с присъствието си. Не че исках да го срещна, макар че не би имало нищо лошо в това да види колко изящно изглеждам. Преди всичко обаче имах да уреждам с него един стар дълг. След години на агония, след като бе започвал стотици пъти, без никога да го завърши, мосю Болдини най-после бе готов със своята интерпретация на Le Comte. Колко удобно! Сега, след като имам връзка с този човек, на Болдини изведнъж му стана много лесно да го нарисува. Предполагам, че не всички предишни платна са били набучени на статуите пред Операта.

„Аферата с бастуна“ така вестниците нарекоха портрета и все още продължават да го правят. Според Монтескьо, Болдини много настоявал в портрета да бъде включен любимият бастун на Le Comte с тюркоазената дръжка. Той наредил на Робер да го държи високо, близо до устата си, и да го гледа така, както човек би гледал своя стара любов, която се радва да види отново. Или както вечно палавата Маргьорит заяви — с погледа, който Робер обикновено пази за своето мъжко достойнство.

— Признай го — кикотеше се Маргьорит. — Той стиска горната част на бастуна в облечената си с бяла ръкавица ръка така, както се отнася и към члена си в будоара!

— Откъде да знам — срязах я аз. — Когато аз съм там, няма нужда да използва ръката си.

Маргьорит не е единствената, която се шегува по подобен начин. Съвсем не! Проклетият портрет предизвика такава поредица от подигравки, че се питам дали веселбата някога ще свърши. Къде точно възнамерявате да заврете бастуна, мосю дьо Монтескьо? И така нататък.

Колкото и да бях ядосана от всичко това, Робер само се засмя и каза:

— По-добре да си мразен, отколкото неизвестен.

Макар да обичам да привличам върху себе си общественото внимание, не мога да се съглася с него. Човек трябва да поддържа поне някакво подобие на приличие, защото ако нямаме репутация, какво ни остава тогава?

Въпреки че Робер вярва, че Болдини не е искал да му навреди съзнателно, аз съм убедена, че този проклет човек е искал да покаже Le Comte в най-лошата му светлина — да извади на показ контешката му същност, преувеличена десетократно. Ситуацията се влоши още повече от неочаквания възход на популярността на Болдини. Сега общоприетата мъдрост постановява, че всичко, създадено от него, е едновременно гениално и вярно. Следователно, ако изглежда, че обектът копнее да завре бастуна си в своите derrières, значи наистина е така!

Колкото и да е срамно това изживяване, Робер няма никакво намерение да се крие. Продължава да ме влачи в „Максим“, в Операта и дори на старото ми работно място. Всяка наша крачка е следвана от хор от хихикания! Поне Le Comte разбира, че трябва да бъда компенсирана за тези унижения. Никога досега не ме е отрупвал с такива прекрасни неща. Апартаментът ми вече не изглежда толкова голям, колкото преди!

Но стига толкова за подаръците, след като прекарахме един час в павилионите, като през цялото време Монтескьо размахваше проклетия бастун, прецених, че е изключително важно да намеря Болдини и да му покажа силата на гнева си. Бях се опитвала да обвиня Робер за тази катастрофа, беше толкова глупаво да позволи на Болдини да го нарисува с този бастун, но изглежда, това изобщо не го притесняваше.

Докато се мотаехме из базара, спирах всеки един от познатите на Болдини, за да попитам къде бих могла да го открия. Питах Гоген и Бурже… Всички ми казваха, че може би е някъде тук, но не били сигурни. Толкова се бях съсредоточила в издирването му, че когато една забързана слаба жена се блъсна в мен, изобщо не забелязах лицето й. В първия момент.

— Гледайте къде стъпвате, моля — скастрих я аз, когато ме настъпи. — Тук е пълно с хора и не можете да препускате наоколо, сякаш хамбарът гори.

Реших, че е някоя от бедните жени, някоя стара мома, дошла тук, за да помогне за сервирането на храната и за броенето на монетите. Но когато погледът ми най-после се спря върху лицето на жената, видях, че пред мен стоеше самата Жан Юго Доде, с отвратителните малки деца, които се бяха вкопчили в полите на роклята й като добре обучени маймунки.

— Внимавай какво говориш — не ми остана длъжна тя.

— О, мадам Доде! Bonjour — усетих как по гърба ми полазиха трънки от вълнение. — Не ви забелязах. Колко странно — където и да отида, вие моментално се появявате! Наистина е много необичайно, не мислите ли, мадам Доде?

Нарочно използвах предишната й фамилия, за да подчертая, че мадам Доде се бе омъжила втори път. Маргьорит ми бе докладвала, че след неотдавнашната си втора сватба Жан се бе появила във „Фоли Бержер“ и се бе стоварила на масата на брат си, която сега бе празна, тъй като Жорж бе избягал в Италия с братовчедката на жена си. След като изпила набързо две чаши перно, през останалата част от вечерта Жан подсмърчала в носната си кърпичка. Мразела втория си брак. Мразела това, че била принудена да облече кафяв костюм, вместо бяла рокля на сватбата.

Въпреки това трябва да й призная едно. Новият й съпруг Жан-Батист Шарко изглежда свестен човек. За добро или зло, той се интересува много повече от приключенията по планинските върхове, отколкото от тези в будоари или публични домове. По-рано, докато все още работех във „Фоли Бержер“, го бях чула да говори единствено за планинските върхове, които бил покорил или възнамерявал да покори, както и на какви неподчиняващи се на земното притегляне обекти възнамерявал да лети. Вярно е, че може да падне от някоя скала, но поне няма да хване гонорея.

— Не знам защо непрекъснато употребяваш предишното ми име — заяви Жан и изправи гръб.

Посетителите на базара продължаваха да се блъскат около нас.

— Изобщо не знам как си позволяваш да се обръщаш към мен. Мисля, че никога не сме се запознавали официално. Ако го бяхме направили, със сигурност щеше да знаеш как се казвам. За съжаление, не мога да помня всички бедняци, на които така милостиво съм помогнала в живота си.

— Толкова си смешна — отвърнах аз и се опитах да прикрия гнева, който бушуваше в мен. — Знаеш ли какво, трябва много да внимаваш. Чувам слухове, че си се омъжила повторно. Казвам на хората, че това е невъзможно, та нали току-що разтрогна брака си с Леон. Не знам със сигурност кой разпространява такива злостни лъжи, но трябва да откриеш източника и да ги спреш незабавно!

Жан Юго Доде Шарко се усмихна самодоволно и вдигна вежди.

— Всъщност наскоро се омъжих за най-страхотния мъж в цял Париж… може да се каже дори в цяла Европа! Макар че ти много добре го знаеш, нали? Твоят приятел, контето, много се постара, за да си осигури покана за партито — заяви тя и изцъка с език. — За съжаление, можехме да поканим само важните личности на Париж.

Побързах веднага да й посоча, че въпреки че само преди секунди бе заявила, че не ме познава, сега Жан бе признала, че познава както Le Comte, така и мен. И въпреки това ми се струваше, че победата не е на моя страна.

В този момент Робер дойде при нас. Използвах възможността да се „стресна“ и „случайно“ да разлея току-що купения си парфюм върху роклята на Жан. Тя изпищя ужасено, прикри очите си и се строполи на земята, макар че течността изобщо не бе в близост до лицето й. Дори не беше топла.

— О, Le Comte! Стреснахте ме. Ставам толкова несръчна, когато някой ме изплаши. Горката мадам Юго Доде…

— Мадам Шарко — процеди тя през зъби.

Монтескьо се опита да й помогне да се изправи на крака, но тя го отблъсна.

— Толкова съжалявам, че унищожих роклята ви.

— Ти си ужасна жена — заяви тя презрително и отупа задните си части.

— Е, ти със сигурност познаваш този тип жени доста добре.

— Нямам време да се занимавам с такива като теб — извика тя. — Не мога да повярвам, че си успяла да заблудиш дори Монтескьо! Той е най-глупавият човек на този свят, но дори и за него това е прекалено!

С тези думи Жан вдигна полите си и се отправи в противоположната посока, а ужасните деца пилета закудкудякаха след нея. Обърнах се към Le Comte с готово извинение. Но той бе така зает да изучава наскоро направения си маникюр, че нямаше никакво време да се занимава с моето безотговорно поведение.

Прекарахме останалата част от следобеда като тъпчехме из сеното и обикаляхме дамите, които продаваха различни финтифлюшки. По някое време след здрач двамата с Робер се прибрахме в апартамента. Докато той ни наливаше по едно питие, аз свалих роклята и обувките си. Чувствах се едновременно изтощена, уморена и напрегната.

Робер си тананикаше нещо и наливаше златистата течност в кристална чаша, а аз седях и си мислех за това, че с него сме двойка от две години, през една, от които Жан бе Доде, а през другата Шарко. Това е дълъг период, в който да си с един и същи човек, поне в моя свят, и въпреки че добре познавам Le Comte, едновременно с това знам толкова малко за него. Такива мисли танцуваха в главата ми, докато го наблюдавах как ми налива питие. Всичко ми се стори странно и объркано. И все още съм объркана.

За първи път, откакто пристигнах в Париж, положението и бъдещето ми се струват мъгляви и неясни. Сега вече имам този апартамент. Роклите. Мебелите и произведенията на изкуството. Не съм омъжена за Монтескьо, но дали от мен се очаква да остана завинаги с него?

— Първо питието или първо сексуалното общуване? — попита Le Comte и разбърка с пръст леда в чашата.

Усетих как започва да ми се гади.

Не се бе случвало да не го желая. Наистина невинаги бях готова да откликна на желанието му за близост и понякога трябваше да се самонавия, за да изпадна в любовно настроение. Но точно в този момент при мисълта, че кожата му ще се притисне до моята, ми стана лошо. Това е абсолютна глупост, казах си аз, нищо друго, освен резултат от посещението на базара. Обкръжението влияе на настроенията и желанията ни много по-силно, отколкото бихме искали да си признаем. В интерес на истината цялото преживяване доста ме потисна. Странно е как нещо, за което си мечтал през по-голямата част от живота си, изглежда съвсем различно, когато го получиш.

Част четвърта

Chapitre LI

Париж, 9 май 1897 г.

Как беше изразът? Светът може да се промени само за миг. Точно това се случи с мен. Също като искра, доближена до платно, всичко се запали и изгоря, единственото, което остана, бяха основите, представата как са изглеждали нещата преди. Това е метафора, но и точно описание на случилото се.

Преди пет дни в Париж се състоя ежегодният Bazar de la Charité. Когато с Робер тръгнахме от апартамента, внезапно бях обзета от силно чувство за дежавю. Не бяхме ли правили това току-що? Не бяхме ли тръгнали към базара преди малко? Беше минала цяла година, а почти нищо не се бе променило. Тази мисъл ме парализира така, че не можех да помръдна и на Монтескьо му бяха необходими четиридесет и пет минути, за да ме убеди да напусна дома си. В много отношения щеше да е много по-добре, ако си бяхме останали вкъщи. Но пък тогава нямаше да съм там и нямаше да видя всичко, което се случи. А то трябваше да стане, за да стигна до мястото, на което съм в момента.

Тази година базарът не бе организиран на „Шанз-Елизе“, а в близост до Площад де Вож, на улица „Жан Гужон“. Докато двамата с Робер приближавахме към веещите се от вятъра платнища и изградените от шперплат основи, усетих как нещо вътре в мен се свива. Човек би могъл да си помисли, че казвам това, защото вече знам какво се случи, но аз бях толкова не на себе си, че Монтескьо се разтревожи дали съм добре. Le Comte да се тревожи за някой друг? Това се случваше за първи път. Веднъж в краката му се озова един прободен със сабя мъж, който кървеше, а той се обърна към мен и ме попита дали харесвам костюма му.

Не бях нито прободена, нито кървях, но тъй като човек не може да е откровен с Робер, го излъгах, че всичко е наред.

Последвах го със свит стомах през въртящата се врата и стъпих на пода, направен от норвежки бор, което бе голямо подобрение спрямо предишната година, когато всичко бе застлано със сено и пръчки. Декорът бе съвсем различен. За да стигне до централното пространство, всеки трябваше да премине през лабиринт от зле нарисувани пейзажи — хълмовете бяха прекалено зелени, кравите приличаха на хипопотами с петна, а цветя с такъв цвят имаше само в специалните градини, където се отглеждаха по поръчка на Le Comte. Човек не можеше да пропусне лабиринта, трябваше да мине през него и на влизане, и на излизане от базара. Смисълът му бе да забавлява и да развлича, както и да контролира движението на тълпата. Но на мен ми се стори доста притеснителен. После стана по-лошо.

След като преминеха през лабиринта, посетителите бяха подкарвани като свине по различни пътеки, които от своя страна водеха до ниска тясна врата, през която се влизаше в главната зала. И най-после идваше спасението. В залата бяха подредени трийсет щанда. Макар посетителите да бяха не по-малко от миналата година, централното пространство не бе така претъпкано, защото повечето от гостите се бяха струпали в един ъгъл — там, където се прожектираше филм.

Известният Жорж Мелиес беше там, за да представи последния си филм — лента за изчезването на една дама при Робърт Худини. Както можеше да се очаква, Le Comte отиде при скупчилите се зрители, за да гледа филма отблизо. Всичко ново и различно привлича този човек като магнит. Аз останах назад и се загледах в дребните украшения, които една циганка продаваше, седнала близо до изхода на лабиринта. Исках да видя филма, но се чувствах замаяна от етера, който бе необходим, за да работи киномашината. Предполагам, че това бе една от причините толкова хора да се тълпят близо до нея.

Малко след два часа Робер дойде при мен и заяви, че се чувства отегчен. Възнамеряваше да отиде в „Максим“. В това време аз бях заета да преговарям с една мустаката жена за украшение с черни перли и затова му казах да тръгва без мен. Видях го как тръгва. Видях го как влиза в лабиринта. Наистина го видях! Никой не ми вярва. Но сигурно винаги става така. Хората искат да вярват на историите, които сами са създали.

След около десетминутно пазарене — косматата жена отказваше да отстъпи, — откъм киномашината се чу силно тропане и пращене. Колието все още бе увито около дланта ми, когато вдигнах поглед към прожекционния апарат, който продължаваше да работи.

— Ето затова филмите никога няма да станат популярни — казах аз на жената. — Та кой би могъл да се концентрира върху филма, когато е подложен на такава врява?

Неочаквано от машината изскочи искра и падна право върху етерната лампа. Тя експлодира и изхвърча от масата. Преди някой да разбере какво става, огнената топка попадна в една от стените на павилиона и подпали платнището. През ума ми не премина никаква мисъл. Просто погледнах надолу и видях, че краката ми бягат далече от огъня.

Бях стигнала до средата на лабиринта, когато димът ме настигна. Хората зад мен пищяха, млади мъже стъпваха върху телата на стари дами, опитваха се да си пробият път през тесните проходи, бореха са за глътка въздух и се мъчеха да спасят живота си. Вкопчих се в сакото на мъжа пред мен и скоро се озовахме на улицата, всички продължаваха да пищят и да се щурат наоколо като банда диваци. Но не всички тичаха. Повечето все още бяха вътре.

В крайна сметка загинаха сто и четиридесет души, някои от тях членове на най-знатните семейства в Париж, между които херцогиня Д’Алансон. Умряха няколко души, които познавах, но нито един от тях не ми бе близък. Въпреки това имах чувството, че съм загубила нещо.

Лицето ми бе покрито със сълзи и сажди, когато по-късно същия ден открих Монтескьо в „Максим“. Той се присмя на външния ми вид и попита дали се опитвам да се правя на арабин. Продължи да се шегува дори и след като му разказах какво се е случило. Бях бясна, оставих Le Comte да прави каквото си иска и се върнах в апартамента, където прекарах останалата част от нощта плачейки, заровила глава във възглавницата.

Старият мъж с патериците, дали бе успял да излезе? Ами онези две сладки момиченца със сините бонета и копринените колани? Циганката определено не беше успяла. Тя се затича към пламъците, вместо да се помъчи да избяга от тях. Когато на следващата сутрин се събудих с главоболие от всичкото това реване, перлите все още бяха увити около ръката ми.

За нещастие на Робер „аферата с бастуна“ продължи да го преследва, но сега положението бе станало далеч по-лошо. Вестниците са пощурели да разказват истории за хора, които са се държали лошо по време на пожара в базара, всеки ден наяве излиза нова трагедия. Според тези истории всички мъже се спасявали кой както може, а телата на всички жени и деца са покривали пътя. Но никой не бе станал жертва на по-зловредни статии от самия Монтескьо.

Според писанията Робер е бил в палатката, когато избухнал пожарът и разблъсквал хората пред себе си, за да се озове на сигурно място. Сред другите отвратителни неща беше написано и че използвал прословутия си бастун като „тояга срещу живите жени и като маша срещу мъртвите“. Началото на този слух бе поставено от Жан Лорен — един журналист от жълтите вестници, който все не успяваше да пребори огорчението, че пресата го нарича „бедняшкия вариант на Монтескьо“. Едва ли може да има съмнение в завистта на човек, който и на публични места, и в статиите си често бе наричал Монтескьо „Гротескьо“.

Опитвах се да защитя Le Comte, но колкото и пъти да казвах, че той не е бил там, че си бе тръгнал преди случилото се, че в онзи ден дори не носеше бастуна си, протестите ми бяха възприемани единствено като желание да го прикрия.

За съжаление, глупакът не направи нищо, за да си помогне. Вместо това се появил на място, за да види труповете, повечето от които бяха обгорели до неузнаваемост. Навеждал се и прескачал телата, като повдигал чаршафите (с бастуна си!), за да огледа лицата на мъртвите.

Ами ако и аз бях умряла в пожара? Ами ако съм пропиляла последните три години от живота си с едно конте, което дори не се интересува от това, че цял Париж мисли, че е способен да бие недъгави и деца, за да се спаси? Най-лошото е, че разбирам защо хората приемат слуховете. Подобни твърдения напълно прилягат на този човек! Всичко това е нещо, което той би могъл да направи. Не го направи, но би могъл.

Три години с Le Comte! Три години с човек, когото вестниците наричат „най-усърдния празнодумец в целия свят“. Той е невероятно щедър. В интерес на истината ми даде апартамент и толкова много бижута, че с тях може да се окичи всеки член на френската аристокрация. Благодарение на него напуснах работата си във „Фоли Бержер“ и въпреки това имам чувството, че Джовани ми е дал много повече, въпреки че в действителност никога не ми е давал нищо.

Някои казват, че пожарът е бил напълно заслужен, че божественият гняв се е стоварил върху богатите. Един известен свещеник проповядваше, че истинската причина за пожара бил гневът на господ срещу научните и социалните идеи на новото поколение. С едва прикрита надежда го нарече „унищожителен ангел“ и увери всички, че жертвите на огъня са умрели, за да изкупят греховете на нацията. Не съм привърженик на подобни твърдения, починалите деца не бяха извършили нито едно престъпление, за което да отговарят, но мисълта за огъня като средство за изкупление на греховете някак се загнезди в мен.

Когато тази сутрин Монтескьо дойде да ме види, му заявих намерението си официално да се откажа от нашето напълно неофициално споразумение. Повече нямаше да има вечери в „Максим“ и нощи, прекарани в леглото ми. Това бе опасен ход. Всичко, което имах, му принадлежеше.

— Разбирам — каза Робер. — Учудвам се, че продължи толкова дълго.

— Но не смятам да се местя оттук — заявих с треперещ глас.

Не исках да го питам какво ще стане с апартамента. Не исках да го питам какво ще стане с мен.

— Тогава недей — отвърна той и сви рамене.

— Ще се опитвам да плащам наема, ще…

— Тихо — прекъсна ме той и постави пръст върху устните ми.

Имаше странен вкус като на прегоряла сол. Надявах се, че точно тези слухове ще се окажат верни — че наистина е използвал само бастуна си, за да разбутва изгорелите трупове.

— Ще останеш тук. На мен този апартамент не ми трябва. Можем да стигнем до някаква уговорка, удобна и за двама ни.

— Но казах, че вече няма…

— Нямах предвид такава уговорка.

— Ще се опитам отново да започна работа във „Фоли Бержер“. Може би този път дори ще ми позволят да се появя на сцената! Вече съм си изградила репутация! Много е възможно хората да идват само за да видят как си вдигам полата.

— Само ако искаш — отвърна той. — Не се тревожи за апартамента.

— Трябва…

— Ma chérie — започна той и ме целуна по носа, — не се тревожи. Това са само пари, а от тях винаги има достатъчно.

С тези думи той грабна бастуна си, почука с него два пъти по земята и изскочи от апартамента ми. Ако бях очаквала някакъв спор или скандал, щях да съм разочарована. Може би това бе начинът, по който действа Робер. А може би слуховете бяха верни, слухове за някаква американска наследница, която се опитва да го примами да я последва отвъд Океана. Казват, че искала да се омъжи за него. Аз пък казвам, че им желая късмет и на двамата.

След като Монтескьо си тръгна и преди да имам възможност да размисля, заключих апартамента и се отправих към Болдини. Не знаех защо. Не знаех какво възнамерявам да кажа. Знаех само, че трябва да го направя. Стига той да не беше с друга жена, все щях да измисля точно как да постъпя.

Спрях пред вратата на студиото му, поех дълбоко въздух, вдигнах юмрук и почуках силно три пъти. Чух стъпки по пода. Бяха широки, ядосани стъпки и сърцето ми се разтуптя при този типичен звук на Болдини.

Той отвори вратата.

— Джовани — извиках аз, — моля те, не затваряй. Повече не издържам да бъда далеч от теб. Не знам как всичко се обърка, дали причината беше Монтескьо или Пижол. Не мога да поправя случилото се с шоуто на Пижол, но що се отнася до Монтескьо, всичко свърши. Сигурно съм закъсняла с три години, с повече от хиляда дни, но трябва да знаеш, че през цялото време, в което погледът ми бе вперен в диамантите и кожите, се опитвах да не мисля за теб.

Болдини не каза нищо. Отпуснах се на колене и обгърнах краката му, плачех, заровила лице в панталоните му. Той раздвижи крака, опитваше се да се отърве от мен. Притиснах се още по-силно в него. Накрая избута главата ми назад и успя да се освободи. Обърна се и влезе вътре.

Но остави вратата отворена.

Смаяна вдигнах поглед от жалкото си място на земята. Болдини се приближи до платното си. През цялото време не отрони нито дума. Просто мълчаливо вдигна четката. Не ми предложи утеха, нито ми даде обещания. Но ми позволи да вляза.

Изправих се бавно на крака. Пристъпих напред, тревожех се, че отворената врата е знак за неговата разсеяност, а не покана. Болдини беше известен с това, че оставя печката запалена, боите отворени и не прибира дрехите си от шивача по цели дванайсет месеца.

Но докато се придвижвах към него, Джовани едва забележимо вдигна поглед към мен. Видях как кимна, съвсем леко. Настаних се на един от диваните, кръстосах крака и пригладих смачканата си рокля. Болдини продължи да рисува. Не каза нищо. Седях и го наблюдавах, благодарна за това, което изглеждаше като ново начало.

Chapitre LII

Когато Ейприл се събуди, Люк си бе тръгнал, но нямаше съмнение, че е бил тук. На измачканата празна половина на леглото имаше бележка (Ma chérie, прекрасна нощ), не че Ейприл се нуждаеше от доказателства за случилото се.

Не беше сигурна какво точно изпитва. Беше спала с мъж, който не беше Трой. Никога не бе одобрявала предателството спрямо брачните обети, но нима в този момент бракът им беше нещо повече от лист хартия? По-точно цяла купчина листове, ако се броеше и предбрачният договор, и господ знае още колко хартия щеше да се натрупа, ако решат да се развеждат.

Ако решат да се развеждат. Изненада се, че думичката „ако“ все още фигурира в тази ситуация. Още повече се изненада, че беше започнала да мисли за това с активния глагол „развеждат“, вместо със съществителното, което обикновено й идваше наум.

Като оставим настрана законовите документи, Трой нямаше право да каже каквото и да било за забежката на Ейприл по време на националния празник. Бе изневерявал и преди — както на нея, така и на бившата си жена, а кой знае и на колко още жени, с които е имал връзки преди Сузана, в още по-далечното минало.

Но случилото се не беше точно резултат на желанието да му го върне, нито демонстрация на превъзходство. Имаше нещо по-специално в отношението й към Люк. Ейприл не можеше да го нарече чувства или дори привличане. Но фактът, че го желаеше, нямаше нищо общо с проблемите й с Трой. Случилото се снощи не се дължеше на това, че Люк беше единственият с подходящи полови органи наоколо. Може и да беше пила, но извърши всичко съвсем съзнателно. Беше като посещението на Март в студиото на Болдини след пожара.

Ейприл се усмихна. Март се върна при Болдини — искаше да изпрати това съобщение на красивия адвокат, който я бе видял гола, на мъжа, който (о, боже!) бе отговорил на всички очаквания, които бе имала към него, дори без да го съзнава. Проблемът беше в това, че ако Ейприл кажеше на Люк за Болдини, щеше да й се наложи да добави и нещо друго след това, а тя все още не бе готова да се изправи пред изпитанието на разговора с него. Затова нарочно не докосна телефона и компютъра си — трябваше й време да реши как да се върне обратно към предишните им строго установени отношения, ако такива вече изобщо съществуваха.

Вместо това прекара по-голямата част от деня в леглото, четеше и работеше, но през повечето време спеше. Когато събра сили да стане, зашляпа из апартамента боса и само по бельо, а влажният юлски въздух навлизаше през пердетата и полепваше по все още топлата й кожа. Честванията по случай националния празник продължаваха, шумът от парада, фойерверките и тълпите от граждани се носеха из целия Париж. Беше й трудно да се съсредоточи в цялата тази дандания, макар че шумът, който задръстваше ума й, не бе предизвикан само от празнуващите.

Определянето на начални тръжни цени, добавянето на бележки към описанията в последната минута, нищо не можеше да задържи вниманието й, защото пред очите на Ейприл непрекъснато изникваше образът на Люк и проваляше добрите й намерения. От първите му жадни целувки, които бяха съвсем нежни в началото, а после станаха все по-настойчиви до момента, в който промърмори: „putaine, c’est pas trop tôt“, докато се опитваше да си поеме дъх. В буквален превод: „по дяволите, не е прекалено рано“, което пък е френският еквивалент на: „крайно време беше, по дяволите“.

Ейприл си спомняше как се бе вкопчил в нея, докато преминаваха през фоайето, спомняше си общата им замаяност, докато се изкачваха заедно нагоре по стълбите, притискането във вратата на апартамента, докато тя за кой ли път се бореше с проклетата заяждаща ключалка. В онзи момент Ейприл не би могла да чака и секунда повече. Буквално мислеше, че не може да издържи и секунда.

Бяха се отървали набързо от дрехите — влажни и лепкави след толкова танци. Сега не беше сигурна кога и как най-после са се добрали до леглото, знаеше само, че накрая се бяха озовали там. Продължаваше да вижда проблясъци от типичната му усмивка, докато лицето му се бе приближавало към нейното, продължаваше да изпитва ужаса и екстаза, които тази нощ й бе донесла.

И когато се събуди… сега си спомни. Беше отворила очи в замъглена просъница и бе видяла Люк, надвесен над леглото. Беше я целунал нежно по челото, а в дъха му още се усещаше ароматът на изминалата нощ.

Ейприл се стресна и се върна към настоящия момент. Погледна към прозореца и видя дъждовните капки, които биеха по отворените стъкла. Слава богу, че си тръгвам скоро, опита се да се самоубеди. Все по-трудно й ставаше да свърши каквото и да било в този град. Това беше Париж. Имаше прекалено много неща, които отвличат вниманието ти.

Chapitre LIII

На следващата сутрин Ейприл най-после излезе от апартамента. Ако се съдеше по камарите боклук върху тротоарите и смачканите, скъсани и оплетени в храстите френски знамена, малко парижани бяха пренебрегнали празненствата заради дъжда.

Ейприл се отправи към „Могадор“, малко заведение в девети район срещу невероятната черква „Света Троица“. На червения навес над кафенето бе изписано „сандвичерия“, което звучеше идеално до момента, в който Ейприл усети, че стомахът й все още е свит от вълнението (и страх) след празника. Мисълта за храна не беше особено приятна.

Въпреки това в някакъв момент все трябваше да се нахрани, тъй като последното нещо, което бе сложила в устата си, бяха три сладкиша, които отмъкна от един щанд в близост до изхода на пожарната преди ден и половина. Седна на последната свободна маса (малка, кръгла, с мраморен плот) и точно се мъчеше да събере върху нея и лаптопа, и записките си, когато един келнер се появи и започна да сумти насреща й. След като поръча без особено желание, Ейприл извади бележките си на масата и подреди останалия куп листове в скута си. Компютърът можеше да почака още малко. Не се бе докосвала до него от няколко дни, какво значение имаха още час или два?

Сега, след като авторството на Болдини бе установено и произходът на другите „по-значими“ вещи бе доказан, Ейприл преглеждаше последния вариант и правеше някои промени в каталозите, в които щяха да бъдат представени. Имаше и някои неописани предмети, пропуски, които Ейприл разчиташе, че Бърди ще попълни. Точно това правеше тя, попълваше липсващото, поправяше пропуснатото.

Спомняйки си, че Бърди бе успяла да изрови нещо за едни злощастни столове, които много трудно се подаваха на описание, Ейприл реши да провери имейлите си и с изненада установи, че телефонът й е изключен. Откога ли беше без батерия? От двайсет и четири часа? Или от четиридесет и осем? Спомняше си, че го изключи, докато бяха в пожарната. Възможно ли беше оттогава да не го е включвала?

Стори й се, че мина цяла вечност, докато телефонът се включи и премине през програмите и належащите ъпдейти. Накрая се появиха съобщенията на гласовата поща. Осем на брой. Трой сигурно е ядосан. По-лошото обаче бе, че баща й вероятно е изпаднал в паника. Ейприл потрепери, когато си спомни за пропуснатите повиквания отпреди две вечери, когато бе излязла с Люк.

— Извинявай, татко — каза тя на глас, беше нервна и пръстите й едва успяваха да натиснат бутоните, за да прослуша съобщенията си. — Моля те, не се обаждай на френската полиция, все още не.

Преди да успее да прослуша съобщението, блекберито започна да вибрира. Погледна номера, обаждаше се брат й, което ме беше никак чудно, след като неволно бе изпаднала в неизвестност.

— Здрасти, Браян — поздрави го тя веднага. — Татко ли ме търси? Съжалявам, че не сте могли да се свържете с мен. Дори не съм разбрала, че телефонът ми е бил изключен в продължение на два дни. Моля те, кажи му, че не съм отвлечена, нито съм станала жертва на бомбен атентат в метрото. Чувствам се ужасно. Аз съм най-лошата дъщеря на света.

— Ейприл.

Гласът на Браян беше рязък. Той никога не говореше така. Изведнъж Ейприл разбра, че нещо не е наред. Трябваше да се сети още в момента, в който видя името му. В Париж беше почти дванайсет на обяд, което означаваше, че в Ню Йорк е шест сутринта, а в Калифорния — три посред нощ. Три часът — най-мъртвата част на денонощието, прекалено късно за нощните птици и прекалено рано за ранобудните. Точно тогава се случваха лошите неща.

— Колко е часът? — попита Ейприл, кожата й бе леденостудена. — Защо ми звъниш толкова рано? Какво става? Добре ли си? Али добре ли е?

— Говори ли с татко? Кажи ми, че си говорила с татко.

— Беше ме търсил, докато бях навън да празнувам рождения си ден, и имах намерение да му звънна. Не исках да плаша никого.

— Кажи ми, че си му звъннала.

— Дори не съм разбрала, че телефонът ми е изключен. Съжалявам. Ще му се обадя веднага щом затворим.

— По дяволите! — изруга Браян веднъж и после го повтори няколко пъти за по-сигурно.

Това съвсем не бе в стила на брат й, добродушния умел сърфист. Той се носеше по вълните, не ги създаваше. Не беше от хората, които се тревожат. Или изпадат в стресово състояние.

— Браян, моля те! Кажи ми, че всичко е наред.

— Ха! — изсмя се той с горчивина в гласа. — Нищо не е наред. Дявол да го вземе! Е, май ще трябва да ти го съобщя още сега, по телефона, което е много гадно. Но нямам друг избор.

— Браян, започваш наистина да ме плашиш.

Той пое дълбоко въздух и се изсмя, тъжно, ядно, неуместно. След това заговори.

Chapitre LIV

Има неща, които човек знае, че ще запомни завинаги още в мига, в който се случат — годежа; как стоиш пред олтара и казваш „да“; новината, че съпругът ти изневерява; тонът, с който някой произнася „уволнена си“. Всички тези прекрасни и ужасни моменти непрекъснато присъстват във филма на твоя живот и във всеки един момент до края на дните си можеш да се върнеш към тях.

Въпреки това Ейприл с изненада установи, че не може да си спомни точно този момент. Само секунди след като Браян изрече думите, вече беше забравила как ги беше казал. Разбира се, помнеше същността им и това как се почувства. Но завинаги щеше да запомни само онова, което направи после.

Веднага щом Браян затвори (дали изобщо успяха да си кажат довиждане?), тя набра номера на Люк, без да съзнава ясно причината да го стори. Единственото, което знаеше, бе, че се нуждае от някой и този някой не бе Трой. Впоследствие прецени, че реакцията й не е била особено подходяща, но тогава й се струваше, че това е най-естественото нещо.

— Bonjour, Аврил — чу се гласът на Люк.

Настъпи мълчание, последва шум от удряне в нещо и влачене на крака. Някаква врата се затвори.

— Възстанови ли се вече след празненството по случай рождения ден? — попита той. — Гледа ли новините? Сградата на една от пожарните се е запалила онази вечер. Каква ирония, non! Пожарна да изгори! Да бяха имали пожарникари наблизо.

— Една от пожарните е изгоряла? — повтори Ейприл и се сети за Март и как хората са се опитвали да се измъкнат от лабиринта на Bazar de la Charité.

Почти можеше да усети вкуса на пушека и да чуе писъците, за момент забрави за новината, която Браян й бе съобщил, а мисълта за нощта, прекарана с Люк, остана някъде много далеч.

— Всичко наред ли е? Има ли пострадали?

— Слава богу, всички са успели да се измъкнат невредими. Има доста сериозни щети, но нито един човек не е пострадал.

— О! — възкликна Ейприл и въздъхна. — Радвам се да го чуя. Виж какво, наистина трябва да говоря с теб.

— Трябва…

— Да — отвърна Ейприл, почти бе забравила, че трябва да се чувства неудобно от нощта, прекарана заедно, от факта, че бе докосвал всеки сантиметър от кожата й, че тя бе искала той да го прави.

Познаваше я много добре, и то не само в интимния смисъл на думата. Може би това трябваше да я накара да се чувства несигурна, но сега подобна мисъл беше много глупава. Като да се безпокои за багажа си, когато самолетът пада.

— Питах се дали можем да се видим. Ще ти е удобно ли да се срещнем някъде?

— Аврил, тревожиш се за случилото се онази нощ, non?

— Всъщност не…

— Моля те, не приемай нещата толкова сериозно и престани да се тревожиш. Познавам те. Наслаждавай се на случилото се. Не са необходими никакви обяснения, никакво връщане назад…

— Не — възрази Ейприл енергично. — Не става въпрос за онова. Онова. То просто се случи.

— О!

— И беше страхотно.

— Да.

— Това. То няма нищо общо с другото. Всъщност няма нищо общо и с теб. Изобщо не знам защо набрах твоя номер. Просто… Аз…

— Аврил? Какво става? Сега аз започвам да се тревожа, а обикновено не го правя никога.

— Не мога… Не мога… — започна да заеква тя, риданията се надигаха от гърдите й, спираха в гърлото и не й позволяваха да диша.

— Нещо свързано с Март ли е? — попита той. — С апартамента?

— Не, става въпрос за мен. Нещо се случи. Днес.

— Къде си? — попита той. — В апартамента ли си? Идвам веднага.

В своя апартамент? Ейприл пребледня. Явно нощта, прекарана с него, не беше отишла на толкова заден план, колкото предполагаше. Мисълта, че той може да се появи на прага й я накара моментално да изпадне в паника. Сети се за мръсната разхвърляна стая, за неоправеното легло, за дрехите, разпилени по пода, както и за още много други неща, които напомняха за случилото се между тях. Не. Днес Люк нямаше да прекрачи прага на апартамента й.

— Аз съм… в едно кафене — обясни тя. — Не съм у дома. Няма нищо, Люк. Изобщо не трябваше да ти се обаждам. Беше глупаво.

— Идвам при теб.

— Не. Апартаментът е разхвърлян и аз…

— Тогава ти ела тук. Помниш ли адреса ми?

— Адресът ти?

Замисли се за момент. Разбира се, все още бе записан в телефона й. Не че го беше запазила с някаква определена цел, просто не би изтрила нито едно съобщение, изпратено от Люк.

— Мисля, че все още го имам.

— Чудесно — възкликна той. — Къде се намираш в момента? Далече ли си? Някъде в девети район?

— Да — отвърна Ейприл леко замаяна.

Щеше ли наистина да го направи, щеше ли да отиде в дома му и да стовари всичките си проблеми върху него?

— Сигурен ли си, че искаш да дойда при теб? Осъзнавам, че не е много професионално от моя страна, а не искам да ти създавам проблеми…

— Просто ела. Без извинения. Просто ела.

— Добре — съгласи се тя, кимна и прехапа долната си устна. — A bientôt. Доскоро.

Chapitre LV

Ейприл едва си поемаше дъх, когато пусна телефона в джоба си. Запита се възможно ли е да се изправи и да измине целия път до шестнайсети район, без преди това да се разпадне на милион парченца.

В момента, в който келнерът донесе поръчаната закуска, тя остави на масата шепа евро, изхвърча от кафенето и махна на едно такси. Скочи в мерцедеса от края на деветдесетте и прочете на шофьора адреса на Люк. Затръшна вратата и колата пое към шестнайсети район.

Трябваше да направи нещо. Ейприл имаше нужда да запълни времето с нещо, вместо да зяпа през прозореца и да позволи на мрачните мисли да се настанят в съзнанието й. Гласовата поща. Трябваше да провери гласовата си поща. Нито едно от съобщенията не можеше да бъде по-лошо от това, което вече бе чула.

Имаше оставени точно осем съобщения. Оказа се права. Нито едно от тях не съдържаше по-лоша новина от тази, която Браян й беше съобщил, по-скоро всички бяха варианти на казаното от него. Постепенно натрупване, все по-голямо напрежение, нежелание да се съобщи направо за случилото се. Трой не бе оставил съобщение за рождения й ден, но дори и той бе изкрещял: „Обади ми се веднага! Спешно е!“.

Ейприл бе доволна, че научи новината от брат си. Браян бе възможно най-подходящият човек за съобщаване на лоши новини. Защо Трой не се бе сетил да го използва като посредник преди няколко месеца? От друга страна, сега онази новина й се струваше абсолютно маловажна, нищо че признанието на Трой беше неочаквано, а това, което брат й бе съобщил — неизбежно, огромният шок, за който Ейприл се подготвяше отдавна.

— Мадам? — шофьорът на таксито се извърна през рамо.

— Моля? — обади се Ейприл и изтри последното гласово съобщение, сълзите се търкаляха по бузите й.

— Nous avons arrive.

— О — Ейприл вдигна поглед, — наистина пристигнахме. Merci beaucoup.

Подаде му парите и се измъкна от колата, като съвсем ясно усещаше, че той продължаваше да я наблюдава.

Изпита огромно облекчение при вида на сградата, в която живееше Люк, и при усещането на стълбите под краката си. Затича се нагоре към апартамента му, хълцайки. Застана пред вратата, почука с една ръка, а с другата се подпря на рамката, за да не падне.

— Entre donc! — провикна се Люк. — Отключено е!

С треперещи пръсти Ейприл се опита да завърти старинната топка на вратата, буташе я напред-назад, докато най-после успя да отвори и се озова в хола. Стоеше в центъра на помещението, сълзите се стичаха по лицето и врата й, а устните й бяха изкривени от ридание. Спря, за да си поеме въздух.

— Люк? — промълви тя напрегнато и избърса очи в ръкава си. — Тук ли си?

Той влезе откъм кухнята, поставил ръце на хълбоците си. Ейприл се запита дали осъзнава колко често застава в тази поза.

— Пристигна много по-бързо, отколкото очаквах — каза той и премигна.

Изглеждаше нервен, което Ейприл добре разбираше. Ако не беше новината, която Браян й бе съобщил, тя също щеше да е нервна.

— Толкова се радвам да те видя, Люк — каза Ейприл и се отпусна на гърдите му. — Съжалявам, че те безпокоя, но се радвам, че дойдох.

— Au revoir, Luc — чу се глас откъм спалнята. — A ce soir!

Беше жена, гласът беше женски. Ейприл се отдръпна от него и усети, че започва да й се повдига.

— Кой… — Ейприл се опита да изговори думите и се обърна по посока на гласа.

Точно в този момент една жена влезе с грациозна стъпка в стаята, жена, окъпана в „Шанел“, „Хермес“ и парижка елегантност. Косата й беше дълга. И права. И гъста. С цвят на карамел. Модел ли беше? Или балерина? Можеше да е и едното, и другото.

— Ma belle — каза Люк, обгърна кръста й с ръка и направи едва забележима гримаса. — C’est mon amie, Ейприл Воут.

Люк произнесе името й така, както не го правеше обикновено. Ейприл[1] и тя се почувства точно като космат тромав примат.

— А, Аврил — лицето на жената светна. — Радвам се да запознаем!

Той имаше приятелка. Разбира се, че Люк имаше приятелка. Беше глупаво от нейна страна да се засяга. Тъпо. Недалновидно. Но въпреки това се чувстваше засегната. Смяташе, че сърцето й е вече напълно разбито, но сега установи, че може да се счупи на още по-малки парченца.

— Bonjour — поздрави Ейприл замаяно.

Усети се, че е вперила ядосан поглед в Люк, въпреки че изобщо нямаше право.

— О! — възкликна жената отново. — Très bien! Ало! Ало!

Ейприл отново хвърли поглед към Люк.

— Всички се питат…

Ейприл го чу да мърмори нещо, но цялото й внимание бе насочено изцяло към жената.

Всички се питат? Какво се питат?

— Ravi de faire votre connaissance[2] — едва успя да каже Ейприл, както се надяваше, достатъчно любезно.

— Това е Делфин Видал — каза Люк и посочи към жената. — Изключителен банкер.

— Да, банкер прави… как му казвате? Кръша…?

Ейприл смръщи чело.

— Не съм сигурна, че разбирам…

— Кръшка — поправи я Люк. — Банкер, кръшнал от работа. Скоро ще се справяш доста по-добре, mon amour.

Делфин се престори, че го щипва по ухото.

— Този мъж мой très terrible — Делфин поклати глава и се засмя.

Зъбите й бяха ослепително бели и неестествено правилни, което правеше усмивката й почти конска, но в добрия смисъл на думата. Някои хора приличат на коне, други са ездачи, Делфин Видал беше от втория тип.

— Значи то е сладка Аврил! Много слуша за вас!

— Учудвам се, че Люк изобщо е споменал името ми — смотолеви Ейприл.

— Люк говори за вас цяло време — заяви Делфин и продължи да се усмихва широко. — Много се радва се запознаем.

— О, много мило от ваша страна — отвърна Ейприл, макар че тя определено не се „радва се запознаем“.

Досега не й беше минавало през ума, че неправилният английски може да звучи толкова чаровно.

— Благодаря.

Какво си бе въобразявала? Разбира се, че Люк си има приятелка. Защо да няма? И какво значение имаше? Да не би да си е представяла, че може да се хване с някакъв французин, само защото бе прекарала с него една (макар и прекрасна) нощ? Да не би да си е представила, че тя е Март, а той Болдини? Че може да отиде в апартамента му и той ще й позволи да го наблюдава как рисува, докато се почувства нормално? Може би после ще поиска да отидат и в моргата.

Вероятно жената бе наясно какво се е случило онази нощ. Чукане от съжаление, без съмнение Делфин й бе отстъпила любовника си в името на общото благо. Изглеждаше точно толкова отворена и точно толкова щедра.

— Люк казва вие от Ню Йорк — продължи Делфин, а зелените й очи проблясваха.

— Elle parle français — поясни Люк на приятелката си, докато тя се мъчеше да намери думите. — Ça va?

— Да. Надява се практикува английски — кимна Делфин и неразбрала намека му, се усмихна още по-широко, ъгълчетата на устните й почти достигнаха до ушите й.

— Très bien, mon amour! — отвърна й с усмивка Люк.

Макар допреди деветдесет секунди да беше нервен и неспокоен, сега старият Люк започна да се появява отново и да заприличва на мъжа, когото Ейприл познаваше или поне си мислеше, че познава. Направи няколко закачливи забележки по повод английския на Делфин, а след това я стисна за дупето. Ейприл извърна глава встрани, толкова рязко, че вратът й изпука.

Тези ръце. Съвсем неотдавна бяха върху тялото й. Лицето й пламна от яд и смущение.

— Аз трябва тръгва — съвсем отчетливо изговори Делфин. — Много радва се запознае.

Тя се наведе и дари Ейприл с по една целувка и по двете бузи.

— Удоволствието беше мое — смотолеви Ейприл.

— Au revoir!

Делфин се отдалечи с танцова стъпка и махна през рамо. Платинените гривни с диаманти иззвъняха на китката й.

— A bientôt!

През апартамента като че ли бе преминал пустинен вятър, Делфин Видал си бе отишла, а Люк и Ейприл стояха кухи и с пресъхнали уста върху красивия килим от вълна и кашмир.

— Английският й е много лош — каза Люк.

— Опитва се. А това е най-важното. Делфин гадже ли ти е?

Люк не бързаше да отговори.

— Oui — каза той най-сетне. — Гадже ми е. Но разбери, ти не си единствената…

— Тук ли живее?

— Затова ли дойде, да ме разпитваш дали живея с някого?

Звучеше раздразнено, сякаш Ейприл нямаше никакво основание да му задава подобен въпрос. От друга страна, може би тя наистина нямаше. Ейприл поклати глава.

— Искам да знам — повтори тя смутено и се обърна към прозореца. — Трябва да знам.

— Не — отговори той и въздъхна. — Не живее тук.

— Къде беше в нощта преди Националния празник?

— Работеше по една сделка в Люксембург — отвърна той. — Защо си тук, Аврил? Каза, че се е случило нещо лошо. Нека да поговорим за това, вместо да обсъждаме с кого живея. Макар че ако настояваш разговорът ни да продължи в тази посока, и аз имам някои въпроси.

— Разбрах те — измърмори Ейприл.

— Аврил? — този път произнесе името й нежно и се протегна да хване ръката й.

— Не знам, Люк. Може би трябва просто да си тръгна. Историята е прекалено дълга. И потискаща.

Ейприл пое дълбоко въздух и се загледа в Люк, питаше се дали все още му има достатъчно доверие, за да сподели новината. По някаква причина отговорът беше „да“.

— Разкажи ми — прикани я той.

— Е — въздъхна тя, — дойдох чак дотук. Притесних те по средата на деня.

Видях неща, които не трябваше да виждам.

— Предполагам, че… Ами… — продължи тя, — спомняш ли си, че онази нощ, когато бяхме заедно, телефонът ми звъня? И ти ми каза да го вдигна, а аз отвърнах, че няма да го направя?

— Oui. Беше баща ти. Обаждаше се да ти честити рождения ден.

— Да. Всъщност нещо такова. Обаждаше се баща ми, но причината не е бил рожденият ми ден.

Ейприл затвори очи. Няколко пъти си пое дълбоко въздух. Всичко в нея трепереше.

— Аврил — усети как Люк пристъпва от крак на крак, как докосва ръката й с пръсти. — Какво се случило? Какъв е проблемът?

— Майка ми — каза тя и отново отвори очи. — Ами… тя… Тя умря. Майка ми умря.

[1] На английски думата „ape“ (произнесено „ейп“) означава човекоподобна маймуна, примат. — Б.пр. ↑

[2] Приятно ми е да се запознаем (фр.). — Б.р. ↑

Chapitre LVI

След като думите се изляха от устата й, посипаха се по мебелите и се търкулнаха по пода, Ейприл се отпусна на дивана на Люк и зарови лице в ръцете си.

— Какво искаш да кажеш „умря“? — попита Люк. — Имаш предвид, когато си била тийнейджърка?

— Не — отвърна тя и вдигна глава, никак не я бе грижа, че лицето й е зачервено и размазано. — Умряла е в нощта на рождения ми ден, когато с теб бяхме в пожарната. Макар че, формално погледнато, по това време в Калифорния е било сутрин. Както и да е, докато сме хапвали наденички, майка ми е получила удар и е починала.

Люк не реагира. Остана в другия край на стаята, делеше ги цяла вечност. Стана й болно, че е толкова далеч. Болката беше направо физическа.

— Не разбирам — започна той. — Каза ми, че майка ти е умряла отдавна.

— Не, никога не съм казвала такова нещо.

— Каза го.

— Посочи ми един случай, в който съм ти казала, че е умряла. Един-единствен.

— Не мога да си спомня точно, но съм сигурен, че си го казвала.

— Разбрал си ме погрешно — поклати глава Ейприл. — Съзнавам, че не съм особено пряма, когато става въпрос за състоянието й, но по никакъв начин не бих казала, че е мъртва, когато тя все още беше жива. В това няма никакъв смисъл.

— Не те разбирам — повтори Люк, отстъпи назад и се отдалечи от нея.

Още малко и щеше да влезе в кухнята и тогава на Ейприл щеше да й се наложи да вика. Искаше й се да се протегне и да я докосне, да й каже, че всичко ще бъде наред.

— Забрави — каза Ейприл. — Съжалявам, Люк. Изобщо не трябваше да идвам. В момента съм истинска развалина, а и Делфин…

И тя посочи вяло към входната врата, струваше й се, че все още вижда силуета на „изключителния банкер“.

— Просто забрави.

Мислено се самообвиняваше, че е дошла. Очакваше прекалено много от него, прекалено много и от двама им, като че ли изобщо между тях двамата имаше нещо. Единственото, което ги свързваше, бе договорът, подписан от Анес Вание и аукционна къща „Сотбис“, имената Воут и Тебо дори не бяха част от този документ.

— Аврил — започна отново Люк, — трябва да ми обясниш. Майка ти. Изгубена. Изчезнала. А през цялото време тя е била тук. Излъгала си ме.

— Не съм те лъгала! — тросна се Ейприл. — И тя не е била тук. Беше си отишла, още преди да завърша колежа. Не физически. Имаше тяло и това бе нейното тяло. Но във всеки останал смисъл жената, която познавах, си беше отишла.

Люк се намръщи. Опитваше се да си придаде суров вид, ядосан от това, че тя крие информация. Но дори от такова голямо разстояние, седнала на дивана, Ейприл разбираше, че чувствата, които той изпитва в момента, са съпричастност и тревога.

— Майка ми е… беше болна от алцхаймер — каза тя най-после. — Знаеш ли какво е това? Или на френски има друг термин?

— Знам какво е — каза Люк, изражението му все още беше строго, но омекваше с всеки изминал момент.

— Симптомите се появиха още докато беше млада — продължи Ейприл. — Много млада. Бях на четиринадесет години, когато нещата започнаха да стават сериозни. Или поне бях на четиринадесет, когато започнах да забелязвам. Мама беше на четиридесет и две.

— Какво се случи? — попита Люк. — Когато нещата започнаха да стават сериозни.

— Ами най-обикновени неща. Губеше ключовете си, забравяше да ме вземе от училище, объркваше се в магазина, не познаваше собствената си кола. Всякакви дреболии, на които известно време може и да не обърнеш внимание.

— До момента, в който си принуден да обърнеш — вметна Люк, гласът му беше станал тежък като камък.

— Точно така. Докато не се случи голямото нещо — Ейприл удари с юмрук в дланта си, — когато вече си принуден да се разровиш и да разбереш какво става в действителност.

— И какво се случи? — попита Люк и направи няколко крачки към нея. Краката му вече бяха стъпили на килима. — Кое беше голямото нещо?

— Наистина ли искаш да знаеш? — попита Ейприл. — Защото историята е ужасно депресираща.

— Да. Искам да я чуя. Трябва да ми я разкажеш.

Ейприл кимна и едва за трети път в живота си разказа историята от зоопарка.

Chapitre LVII

Беше десетият рожден ден на брат й. Предвид това, че напоследък майка им често забравяше — нещо, което всички отдаваха на стреса и на недоспиването, баща им реши, че няма да има официално тържество за Браян. Беше прекалено натоварващо. Вместо това мама и двете деца щяха да прекарат деня в зоопарка.

По това време Ейприл беше на четиринадесет години и идеята я подразни още от самото начало. Приятелките й бяха на плажа, мажеха телата си с бебешко олио и се излежаваха върху огромни парчета фолио за печене. Ейприл също искаше да е там, но вместо това беше принудена да крачи нагоре-надолу по горещите хълмове на зоологическата градина, заобиколена от миризмата на потни маймуни и слонски изпражнения, в компанията на малкия си брат, който изобщо не беше забавен.

Сутринта премина точно както можеше да се очаква, а именно — стояха в помещението на змиите и наблюдаваха как влечугите поглъщат цели бели зайчета. От една страна, беше отвратително. Но от друга страна, в помещението на змиите поне не беше толкова горещо.

Когато Браян най-после се умори да гледа как беззащитните пухкави същества загиват, тримата се отправиха към една будка за хотдог. Опашката беше дълга и това, което бе започнало като ужасно скучно преживяване, се превърна в нещо съвсем друго. Когато стигнаха някъде до средата на опашката, майка им започна да изпада в паника.

— Къде са родителите ви? — попита тя първо Ейприл, а след това и Браян. — Вие двамата сами ли сте тук?

— С теб сме — смутено отговори Браян.

— Какво говориш, мамо? — попита Ейприл и се огледа, за да се увери, че наоколо няма познати.

— На този свят има много лоши хора! — изсъска майка им с тих глас, сякаш лошите хора ги подслушваха и всеки момент можеха да им се нахвърлят. — Елате с мен!

— Какво, по дяволите, става? — възкликна Ейприл, когато майка им направи знак на един пазач и го попита къде се намира охраната.

— Гладен съм — хленчеше Браян.

— Ще ви заведа в полицията! — разкрещя се майка им, стисна ги за китките и ги повлече през парка.

Браян погледна към сестра си и се разсмя с надеждата, че и тя ще се разсмее. Това е шега, мислеше си той, мама си прави шегички. Ейприл също му се усмихна, макар много добре да съзнаваше, че животът им току-що се бе променил, че вече нищо няма да е като преди. Човек можеше и да не обърне внимание на загубените ключове и на препарата за съдомиялна, който някак се е озовал във фризера. Но да забравиш лицата на собствените си деца? Това не беше шега, която да разкажеш на приятелите си, докато играете на карти.

— Добър ден, госпожо, мога ли да ви помогна? — попита един от пазачите, когато връхлетяха в задушната стая на охраната.

— Някой е оставил тези непълнолетни деца сами в зоопарка! — изкрещя майката на Ейприл и избута децата напред, ръцете им бяха почервенели от силното стискане. — Трябва да откриете родителите им! Не искат да ми кажат нищо!

— Добре — мъжът допи ледената си напитка и извади бележник.

Погледна право към Ейприл.

— Ти не си малко хлапе. Къде са родителите ти?

— Малко е трудно за обяснение — започна Ейприл нервно, Браян стоеше до нея, от време на време се смееше, а после започваше да хленчи. — Тя е нашата майка.

— Моля? — мъжът изтри с ръка мустаците си, а след това прокара посинелия си от напитката език по устните.

Ейприл никога нямаше да забрави това изкуствено синьо.

— Това е майка ни — повтори тя. — Понякога й се случват такива неща. Обърква се. Казва се Сандра Грейс Потър. Родена е на втори декември 1951 година. Ние сме Браян и Ейприл Потър. Баща ни се казва Ричард. Работи в морската база в Коронадо. Ние също живеем в Коронадо.

— Боже господи! — изкрещя майка им и всички в стаята се стреснаха.

Дори вентилаторът, който се въртеше на бюрото, подскочи.

Най-после, помисли си Ейприл. Започна да разбира какво става.

— Чантата ми! Някой ми е откраднал чантата — извика тя и се насочи към Ейприл. — Вие ли я взехте, малки хулигани?

— Мамо!

— Не мога да си намеря чантата — започна да се тупа по бедрата, по корема, по гърдите.

— Не се безпокойте, госпожо — каза мъжът от охраната и се протегна към радиостанцията. — Ще предам за чантата, ще видим дали някой я е намерил. Как изглежда?

— Хм… — майка им допря пръст до брадичката си. — Знаете ли, много странно. Дори не мога да си спомня!

— Тъмночервена на цвят — обясни Ейприл. — Кожена, с връзки отгоре. Вътре би трябвало да има ключове от олдсмобил. И вероятно един милион смачкани розови ароматизирани кърпички. Както и гланц за устни с аромат на череша.

Докато изброяваше всичко това, очите на четиринадесетгодишната Ейприл се изпълниха със сълзи. Не можеше да разбере причината.

— Значи ти си откраднала чантата ми! — изкрещя майка им.

— Мамо, не съм. Това е толкова откачено!

— Ейприл — разхленчи се Браян, беше усукал края на ризата си и го бе захапал със зъби.

Беше на десет, но в този момент повече приличаше на тригодишен.

Охранителят измърмори нещо в радиостанцията, вперил поглед в съмнителното семейство. Имаше нужда от помощ, но не можеше да прецени точно каква.

Един добър самарянин донесе чантата на Санди, която бе намерил при клетките на птиците, и точно това бе нужно на Ейприл (както и на охранителя), за да решат проблема. Успяха да установят самоличността на жената, както и на двете деца благодарение на училищните им снимки в портфейла й. Когато баща им се появи, майка им почти бе успяла да дойде на себе си, нямаше никакъв спомен, че са прекарали целия ден в зоопарка, но смътно си спомняше, че се е опитала да помогне на нечии чужди деца.

— И така — каза Ейприл и за първи път от началото на историята погледна Люк право в очите, — това бе началото на края.

— Господи! — въздъхна той и потърка брадичката си. — Каква история!

— Да, беше ужасно. Но най-ужасното беше, че това се случи в световноизвестната зоологическа градина в Сан Диего, тази ужасна туристическа атракция, която се рекламира на четиридесет и седем билборда по всички магистрали и с непрекъснати спотове по радиото и телевизията.

— Това е, както обичате да казвате, брутално.

— Наистина е брутално. Когато се преместих в Ню Йорк, за да уча в колеж, хората ме мислеха за луда, че съм напуснала Сан Диего. Истината е, че ако бях останала там, щях да откача.

— И след това дойде в Париж — отбеляза с полуусмивка Люк. — Отишла си още по-надалеч.

Всъщност никога не съм се замисляла за това — каза Ейприл и поклати глава. — Но както и да е, оттогава нещата тръгнаха на зле. Или поне се влошиха още повече. Татко си мислеше, че може да се грижи за мама вкъщи, но на петнайсетия ми рожден ден тя вече бе в специализирана институция. Нямах специално парти за шестнайсетата си година и разбира се, не получих кола. Трябваше насила да накарам съседа да ми помогне да взема шофьорска книжка. От този момент нататък баща ми в по-голяма или в по-малка степен отсъстваше. Почти толкова, колкото и майка ми. Дори повече. Той поне имаше избор. Имам чувството, че на петнайсетия си рожден ден загубих и двамата си родители, въпреки че допреди два дни и двамата бяха живи.

Ейприл взе чантата и извади портфейла си.

— Ето, ще ти покажа. Една снимка казва повече от хиляди думи, нали така?

Пъхна пръстите си в отделението за кредитни карти. Между чековата й книжка, три визитни картички и някакви ваучери за отстъпка беше свряна една снимка. Ейприл я разгъна и я подаде на Люк. За най-голяма нейна изненада той вече седеше на дивана. Погледна надолу и видя, че бедрата им почти се допират.

— Това са родителите ти — тихо каза Люк, докато разглеждаше снимката, погледът му проследи извивката на оплешивяващата глава на мъжа, която се бе надвесила над болнично легло.

Под него се виждаше жена с безизразно лице, облегната на две възглавници. Неговите очи бяха затворени, нейните гледаха втренчено и пусто. Държаха се за ръце. Или по-точно мъжът стискаше ръката на жената, а нейните пръсти се бяха отпуснали вяло между неговите.

— Това са те — потвърди Ейприл и кимна. — Но не ме питай кога е била правена снимката, защото нямам ни най-малка представа. Той е в тази поза през последните деветнайсет години. Или поне беше до онази нощ. Горкият човек. Какво, по дяволите, ще прави сега?

— C’est incroyable — заяви Люк. — Това се казва истинска любов.

— Предполагам, че може и така да се погледне на нещата — измърмори Ейприл.

— Но е много красиво, non? Всички искаме да се чувстваме по този начин.

Люк понечи да плъзне ръка около кръста на Ейприл… да докосне гърба й… или нещо подобно, но след това, колкото и нетипично да беше за него, се отдръпна.

— Повечето хора никога не получават подобен шанс — продължи той. — Прекалено много неща — хората, самият живот — им попречват.

— Никога не съм си представяла, че си романтик — излъга Ейприл в опит да се пошегува. — И макар да съм съгласна, че той я обичаше безумно, с риск да прозвуча като шестнайсетгодишната Ейприл, пак бих попитала — ами ние? Той все още имаше деца, които трябваше да отгледа, но напълно забрави за нас.

— Някак не мога да го повярвам.

— Трой, съпругът ми, бившият, моят…

— Le grand m’sieu — подсказа й Люк и се опита да сдържи самодоволната си усмивка. — Знам за кого говориш.

— Le grand m’sieu смята, че поставям същите стандарти и пред него, че така нареченият ми проблем с доверието идва от факта, че според мен той никога не би проявил такава дълбока привързаност. Но аз не искам нищо подобно. Той би трябвало да обича Челси и Клои повече, отколкото обича мен. Много бих се разстроила, ако не е така! И точно тук сбърка баща ми. За Трой дъщерите му винаги трябва да са номер едно, а съпругата му — много по-назад.

— Аврил — намръщи се Люк, — това ме натъжава. Ти би трябвало да си номер едно. Освен това не трябва да говориш за себе си като за съпругата.

— Ха! За второто си абсолютно прав.

— Не исках да кажа това…

— Те са негови деца, Люк! Завинаги. Аз може да се разболея или просто да го напусна.

— Би могла да го напуснеш — повтори той.

Това въпрос ли беше? Въпрос или твърдение? Или просто ехо от думите на Ейприл?

Баща ми знаеше, че майка ми никога няма да се оправи. Ситуацията не беше такава, че тя да прояви здрав разум и да има шанс да изгладят противоречията помежду си! Не беше възможно дори да се сети кой с той, по дяволите! И въпреки това единственото, което го интересуваше, бе да прекарва всеки възможен момент с нея, дори и когато състоянието й се влоши. Напусна работата си. Продаде всичко, всички семейни вещи, мебелите, колата, за да може да плаща за грижите по нея и да ни изхранва, тъй като отказваше да се захване за друга постоянна работа. Извършваше тук-там по някоя дребна поправка, сигурна съм, че съседите му правеха услуги, но нашият живот беше сведен до минимума. Бяхме като ограбени.

— Семейните вещи, наследството — каза Люк. — Нещата в апартамента на Март. Професията ти. Сега разбирам всичко.

— Не е толкова просто — отвърна Ейприл. — Не исках тези неща, не исках вещите. Бог ми е свидетел, че нямам просторен апартамент в девети район, където бих могла да складирам всичко.

Ейприл се опита да се усмихне, в отговор Люк също се усмихна тъжно.

— Исках само нещо, което да мога да запазя — продължи тя. — Нещо, което й е принадлежало, нещо солидно, което да ме надживее.

Люк се усмихна отново, този път по-весело.

— Имаш предвид едно определено нещо, non?

— Oui — кимна Ейприл.

Как така Люк почти винаги знаеше правилния отговор?

— Мама имаше една голяма тоалетка от черешово дърво, която бе наследила от баба си. Беше много красива. С лъскава инкрустация. В стила на кралица Ана, но не точно. Нали се сещаш, с пиринчените дръжки?

— Не съвсем…

— Както и да е. Толкова много ми напомняше на нея. Мога да си затворя очите и да си представя какво имаше във всяко едно от чекмеджетата, дори ужасните й гащи и сутиени в телесен цвят — при тези думи Ейприл затвори очи. — Виждам покривчиците, подредени отгоре, розовите и оранжеви шишенца с парфюм върху тях. Виждам как мама си сресва косата пред потъмнялото огледало, а в рамката му е закрепена скаутската ми снимка.

Ейприл отново отвори очи. С изненада видя, че Люк се е просълзил.

— Години наред търсех нещо такова — призна тя. — Попадали сме на няколко подобни тоалетки на търговете, но нито една не бе съвсем същата. Дори отидох в магазина за вещи втора употреба, в който баща ми я беше занесъл. Бяха я продали на някаква жена на име Керъл за сто двайсет и пет долара. Сто двайсет и пет долара! Можеш ли да си представиш? Пуснах във вестника обява, в която търсех Керъл, която е купила тоалетката, бях написала, че ще й платя пет пъти повече. Бях готова да й платя петдесет пъти повече. Сто пъти! Както и да е, обявата излиза във вестника в продължение на цяла година. И нищо.

— Съжалявам, Аврил, не знам какво да кажа.

— Това е, което най-много ме тревожеше в апартамента на Март. Как са могли децата й, които и да са те, и внучката й да оставят всичко така? Не са ли искали да имат нещо, което да им напомня за нея? Да оставим настрана мебелите — каза Ейприл и се засмя сухо. — Никога не съм предполагала, че ще изрека тези думи. Макар че мебелите първо привлякоха вниманието ми, вечер, когато се прибирам, си мисля за дневниците. Ако бях на мястото на Лизет бих запазила тях преди всичко. Може би в крайна сметка не искам онази проклета тоалетка. Може би искам просто живота на мама, спомените й. Но разбира се, като се има предвид диагнозата й, спомените са първото нещо, което е изгубила — Ейприл поклати глава.

— Ти си необикновено силна жена — каза Люк и седна по-близо до нея. — Разбрах го от самото начало, но до този момент не бях осъзнал силата ти в пълната й степен.

Приближи се още малко към нея. Все още се колебаеше, все още се въздържаше да я докосне, дали заради историята, която му разказа, заради нощта, прекарана в апартамента, заради Делфин или поради някаква комбинация от трите. Ейприл усещаше миризмата на парфюма му, цигарения му дъх. И макар физически все още да не я беше докоснал, имаше чувството, че го е направил.

— Едва ли съм толкова силна — възрази тя и отпусна рамене. — Какво всъщност правя? Бягам. Майка ми не ме разпознаваше. Баща ми не го беше грижа. Реших да започна наново някъде другаде, защото бях загубила всичко, което имах в Калифорния. Все още ходех да ги виждам като добра дъщеря, но се опитвах да започна всичко отначало. Отидох в колеж, после в университет. После в други университети, докато накрая получих всички възможни дипломи. Реших, че ще поставя ново начало на живота си тук, в Париж. И наистина стана така. До известна степен. За секунди всичко беше идеално.

— Ех, вие американците и вашият стремеж към идеалното! — възкликна Люк. — Един ден ще разберете, че то е непостижимо. Дори не е нещо, което човек наистина иска. И така, ma chérie, ето какъв е въпросът ми към теб: Какво ще правиш сега? Не можеш да се тревожиш за това, което не си направила. Какво ще правиш оттук нататък? Това е единственият начин да намериш отговор на въпросите си.

— В дългосрочен план нямам представа. Но засега ще се върна в Сан Диего — отвърна тя. — Ще се върна вкъщи, за да се сбогувам.

Chapitre LVIII

Париж, 17 април 1898 г.

Намеренията! О, какво дяволско нещо са те!

Човек може да ги има. Могат да са добри и чистосърдечни. В представите си започваш да ги осъществяваш точно така, както трябва, с най-чисто сърце. И после нещо се случва и всичко отива по дяволите. Това прави ли човек по-малко добър? Мисля, че не.

Откакто избухна пожарът в павилиона на базара, почти не съм прекарала нощ далеч от Болдини, като изключим няколкоседмичното му приключение в Монте Карло, където отиде, за да си направи харакири. Колкото и да ме вбесява, продължавам да обичам този сприхав, потаен човек.

Но въпреки това темпераментът на нашата връзка може да е доста мъчителен. Той никога не се опитва да изглади отношенията ни, като ми подари бижута или красиви мебели. Засега животът ми е уреден благодарение на щедростта на Le Comte, но се тревожа за утрешния ден, както и за следващите дни. Бог ми е свидетел, изобщо не мога да разчитам на Болдини да ме издържа. Толкова много години минаха и все още не знам дали е богат, беден или нещо по средата.

Не мога за трети път да преживея смразяващото усещане за крайна бедност. Следващия път може да няма търговци на прилепово гуано, известни пръдльовци или любвеобилни графове, които да ми се притекат на помощ. Затова направих онова, което трябваше да направя. Завлякох се във „Фоли Бержер“ и помолих да ми дадат старата работа. Безценният Жерар ми каза, че стига да остана все така хубава, за мен винаги ще се намери място. Не мога да гарантирам за красотата си, но проклета да съм, ако не се опитам да я запазя. Къната и най-новите избелващи кремове продължават да са най-добрите ми съюзници!

В деня, в който получих старата си работа във „Фоли Бержер“, Болдини се върна от шестседмичното си пътуване до Монте Карло. В момента, в който смяната ми свърши, незабавно се втурнах към студиото му, изгарях от нетърпение да го видя след толкова дълга раздяла и да споделя добрата новина. Жерар отново ме бе взел на работа. Вече не беше необходимо Болдини да се тревожи как ще ме издържа. Не че поначало бе особено разтревожен по въпроса!

Докато вървях надолу по улицата, отдалеч забелязах една страхотна карета със златни колела. От която — облечена в зелена кадифена рокля с цвета на повръщано — слезе не коя да е, а Жан Юго! До нея беше онова отвратително хлапе, синът от първия й брак, което през цялото време хленчеше и се цупеше.

— Jeanne au pain sec! — възкликнах аз. От плът и кръв.

И тогава, сякаш точно тук й беше мястото, жената се насочи право към сградата на Болдини! Гърлото ми се стегна. Не, това не беше възможно. Не можеше да отива при него. Приближих към студиото. И в този момент лампата във вестибюла светна и ужасната прическа на Жан Юго се очерта на прозореца.

Тази мръсница! Тази никаквица! Само някой с пропаднал морал като нейния може да заведе едно дете на любовна среща. Първата ми мисъл бе да нахлуя в студиото, да поискам обяснение и най-вероятно да намушкам тази жена с върха на чадъра си. След това, за добро или за лошо, през главата ми мина друга мисъл. Обърнах се и поех точно в обратната посока.

Когато пристигнах, съпругът на Жан си беше вкъщи, което само по себе си беше истинско чудо — знак, че идеята ми е била добра. Въпреки че Жан-Батист Шарко е дипломиран лекар, а баща му е един от най-известните невролози в Европа, този човек предпочита откритите пространства на глетчерите пред затворените хирургични зали. След като баща му почина и Жан-Батист се почувства финансово свободен, той изостави напълно професията си и купи няколко кораба, с които да пътува по света. През по-голямата част от времето можеше да бъде открит на Шотландските острови, в Исландия или в Гренландия. Точно затова беше толкова многозначително, че успях да го намеря в Париж в момента, в който го потърсих.

Когато прислужникът отвори вратата, аз се представих като (известната танцьорка от „Фоли Бержер“ — хм!) Ла Бел Отеро и заявих, че трябва незабавно да се срещна с мосю Шарко. Той беше доста увлечен по тази дама преди брака си с Жан, затова знаех, че като се представя за нея, ще се съгласи да ме приеме.

Прислужникът на Жан-Батист повярва на лъжата, макар че сигурно бе виждал Ла Бел поне дузина пъти. Това бе още един знак, който ми показа, че звездите са на моя страна. След като Жан-Батист влезе, прислужникът ми намигна и внимателно затвори вратата зад себе си.

— Ти не си Ла Бел — каза Шарко направо и се усмихна кисело, но не изглеждаше особено разочарован.

— В това отношение сте прав. Но за ваш късмет, съм по-добра от нея.

Докато му отговарях, разсеяно се оглеждах наоколо и останах шокирана от розовите текстилни тапети и позлатените повърхности, които ни заобикаляха. Жан, тази ужасна жена, имаше вкус. Точно такъв апартамент трябваше да имам и аз. В сравнение с него моят, макар и прелестен, бе направо скучен.

— Кажи ми тогава, Не-Ла-Бел, защо си тук? — попита Жан-Батист.

— Жена ви има любовна връзка с Джовани Болдини, художника — отвърнах му аз.

— Сигурна ли си?

— Да, напълно.

— Хм! — изглеждаше объркан, но не непременно разтревожен. — Е, той я рисува. Може би си объркала сеансите за позиране с нещо по-скандално.

Лицето ми пребледня от изненада. Той я рисува? Джовани рисуваше това лице на платно? Това бе много по-лошо от любовна афера. Можех да се справя с мисълта, че й дарява мъжествеността си, но не и таланта си!

— Не! — заявих аз и притиснах корема си, имах чувството, че ще се разпори и от него ще излезе обядът ми. — Това е невъзможно.

— Да. Тя искаше да има портрет заедно със сина си. Кажи ми, Шарл присъстваше ли по време на тази така наречена нейна забежка.

— Разбира се, че не! — излъгах аз.

Болдини. Не можех да повярвам, че ме е предал по този начин. Рисуваше Жан Юго Доде Шарко и както там щеше да се нарича след време! Беше по-лошо, отколкото ако ги бях заварила във flagrante delicto на пода на студиото. Беше по-лошо, отколкото ако бе забременяла със стотици негови бебета! Да не би да се опитваше да ме нарани? В момента това бе единственото възможно обяснение.

— Мисля, че са много влюбени един в друг — добавих аз за всеки случай.

Кожата на главата ми гореше, сякаш се бе подпалила. Колкото и да е прекрасен, избелващият крем не позволява на лицето да се овлажнява и да отделя топлина, затова всичко повече или по-малко избива в кожата на главата. Понякога се страхувам, че лицето ми напълно ще се обели. И все пак запазването на красотата ми си заслужава всяко неудобство.

— Любовна афера? — Жан-Батист кимна и ме погледна сериозно. — Кажи ми, Не-Ла-Бел…

— Аз съм Март. Март дьо Флориан.

Жан-Батист изобщо не мигна, когато чу името ми. Не даде абсолютно никакъв знак, че му звучи познато. Разстроих се толкова, че помислих, че лицето ми ще се разпадне на парченца.

— Кажи ми, Март, винаги ли считаш за свой дълг да съобщаваш за забежките на членовете на парижкото висше общество?

— Не — отговорих аз и се нацупих. — Но реших да го направя, тъй като сте младоженци, а съпругата ви е една от най-красивите жени във Франция.

О, как болеше да изрека подобни думи!

— Реших, че може би ще искате да знаете.

Мъжът се подсмихна и направи няколко крачки към мен.

— Е — каза той и се протегна да хване ръката ми, — тя е доста приятна, но красотата й не може да се сравнява с твоята.

След тези думи вече бях напълно загубена! След унижението, че Болдини рисува друга жена, и факта, че името ми не говори нищо на Жан-Батист, на Жан и на цялото им семейство, бях напълно готова да приема това, което той искаше да ми даде. А именно — пълния размер на мъжкото му достойнство.

Направихме го набързо и по най-мръснишкия начин, на пода на хола, като през по-голямата част от времето бях вперила поглед в огледалата на тавана, вместо в лицето му. Като цяло не беше чак толкова ужасно преживяване и дори някъде сред пъшкането му преживях едни доста приятни деветдесет секунди. Това беше идеалното отмъщение, реших аз. Така отмъщавах на Болдини, на Жан, на всеки, който се съмняваше в способността ми да подобря положението си в обществото. Ето ме — сношавах се на пода на хола на най-известната жена във Франция! При това не с кого да е, а със съпруга й!

Отмъщение. Толкова много хора го търсят. Толкова много хора го постигат. И въпреки това никой не ти казва колко празно с всъщност. През цялото време мислех, че ще се чувствам по-добре, ако скроя някой номер на Жан. Възможно ли е всъщност да се чувствам по-зле?

Chapitre LIX

Париж, 7 май 1898 г.

Има деликатен и не чак толкова деликатен начин да се съобщи една новина. Това е моят дневник, затова избирам да съм неделикатна.

Бременна съм.

Дори докато пиша тези думи, дори когато снощи ги написах стотици пъти, за да накарам мозъка си да ги проумее, те продължават да ми се струват някак чужди. Нямах никакво намерение да се случва. Никога не съм искала да имам деца. Но пък и никога не се бях замисляла сериозно по въпроса.

Но въпреки всичко бременността ми е факт. Откакто навърших петнайсет години, цикълът ми е толкова редовен, че мога да си сверявам календара по него. Когато във вторник се събудих с очакване да дойде, но не се случи нищо, реших, че вероятно съм объркала датите. Но когато не ми дойде и на следващия и на по-следващия ден, осъзнах, че нещо не е както трябва. Отидох на лекар. Положението на шийката на матката ми беше красноречиво. Очаквах дете.

Разбира се, веднага започнах да вземам съответните билки, които да предизвикат закъснелия ми цикъл. Момичетата във „Фоли Бержер“ имат безброй начини за лечение на подобни проблеми с менструацията, но моята отказваше да дойде. Посетих дори един така наречен доктор, който работи в магазин за отвари в Монмартър. Той ми обясни каква е процедурата и ми показа необходимите за това инструменти.

— Да не би да смятате да ми правите клизма? — извиках аз. — Защото това ми прилича точно на такова нещо!

— За целта са необходими известни инструменти — обясни той и след като видя стъписаното ми изражение попита — Добре ли сте?

— Не съм съвсем сигурна — отвърнах аз.

— Какво мислите в момента?

— Мисля, че ще родя това дете.

Това беше. Съдбата ми беше решена.

Мили боже, едно малко човече ще живее с мен! Беззащитно същество, което ще се нуждае от вниманието ми почти непрекъснато! Съвместният живот с едно ревящо дете не може да бъде много по-различен от съвместния живот с Маргьорит, но няма никакъв шанс това малко човешко същество да стане част от изпълнителките във „Фоли Бержер“ или да се премести в свой собствен апартамент!

Маргьорит бе така развълнувана от новината, че ми обеща да ми помага, с каквото може. Честно казано, мисля, че просто търси някого, с когото да си играе. Според нея можем да уредим смените си така, че винаги вкъщи да има някой, който да се грижи за бебето. Освен това имаме и бащата. Мъжете са ужасни детегледачи, но Болдини все би могъл да помогне с нещо, поне според Маргьорит.

Това, което Маргьорит не знае, е, че не съм правила любов с Болдини от момента, в който разбрах, че рисува портрет на Жан, нещо, което той все още не си е признал! Беше сексуално предизвикателство, като дуел. Как ми се иска да бях отстъпила. Само да не бе останал в Монте Карло толкова дълго! Тази вечер трябва да поправя нещата. Трябва да прикоткам Болдини в леглото си. Макар да не е баща на това бебе, не ми се иска да пропускам възможността да е така.

Какъв късмет имам само! През всичките тези години много внимавах и дори когато партньорът ми отказваше, настоявах да използваме така наречените redingotes anglaises[1]. Един път не взех предпазни мерки и ето че очаквам дете!

Няма смисъл да си казвам, че е трябвало да внимавам повече, не бях внимавала. Минало свършено! Край! Случи се и доказателството са наедрелият ми корем и гърди. Време е да мисля практично, което означава, че първо трябва да се потъркалям в леглото с Болдини. Какво в крайна сметка ще му кажа за бащата на това бебе, все още не е съвсем ясно. Може би ще му призная всичко и ще му обясня причините. Добре знае какво презрение изпитвам към Жан. Освен това знае, че той самият има поне една тайна от мен! А и отсъстваше толкова дълго. През цялото това време преспах само с един мъж, и то само веднъж! Често казано, това си беше геройско усилие.

Но от друга страна, не искам да рискувам Джовани да ме отблъсне. Колкото и да ми беше сърдит за връзката с Le Comte, сега ще ми се разсърди още повече, защото тук има замесено и дете. Ето защо трябва да преспя с него тази нощ. Може би ще му кажа истината. Може би не. Но имам нужда от възможността да направя и двете. Макар че е много важно жената да притежава пари, второто по важност е правото на избор. Една дама винаги трябва да има възможност за избор.

[1] „Английски палта“ (фр.) — предшественици на днешните презервативи, изработени от овчи черва. — Б.р. ↑

Chapitre LX

Ейприл не успя да заспи по време на нито един от полетите, макар че Трой бе настоял да пътува първа класа и тя прекоси океана в кресло с напълно падаща седалка. Всички, освен нея бяха потънали в тишината на малките си, приличащи на пашкули легла.

Самата Ейприл стоеше напълно изправена, отпиваше по глътка вино, четеше дневниците на Март и се взираше в празното пространство под себе си. Докато слизаше от последния самолет в Сан Диего, един стюард докосна ръката й и окуражително обеща, че всичко ще бъде наред. Ейприл тръгна с бавна стъпка надолу по ръкава, отправи се към охраната на летището и през цялото време се питаше кой ли ще я посрещне. Нямаше да е Трой. Ще се опитам да дойда за погребението, но в момента приключвам една сделка. Нямаше да е и баща й. Знаеш колко много мразя да карам, хлапе. Ейприл си спомни как всеки път, когато се връщаше от колежа, когато се прибираше от Париж или Ню Йорк, трябваше да си пробива път през тълпата от прегръщащи се семейства, за да отиде до стоянката за таксита, да се нареди на опашка и да чака, като че ли е турист или в командировка, а не някой, който се прибира у дома.

Когато се приближи до ескалаторите, тълпата от пътници стана още по-гъста. Ейприл спря и се загледа през моста към надписа „наземен транспорт“ под нея. Пътниците се бутаха около лентите в очакване да получат багажа си. Целуваха се, смееха се, а някои от тях плачеха, доволни, че отново са стъпили на земята и са се събрали с любимите си хора. Ейприл въздъхна и стъпи на ескалатора. Хвърли още един поглед и тогава го видя, до лента за багаж номер две стоеше един самотен човек. Мъжът беше облечен с фланелка и шорти за сърф и се усмихваше сдържано.

— Браян! — извика тя.

Той вдигна ръка за поздрав. Очите на Ейприл се изпълниха със сълзи и тя се спусна надолу по движещите се стъпала, като по пътя си избута поне две деца, една майка и една кислородна бутилка. (Къде беше бастунът на Монтескьо?) Стигна до края на ескалатора и се хвърли в прегръдките на брат си. Браян не беше висок, но тя усети силата му и й се стори, че е по-едър, отколкото си спомняше. От него се носеше мирисът на океана.

— Това се казва посрещане — каза той и я притисна силно. Малкото й братче! — Или си се побъркала от радост, че ме виждаш, или нещата наистина са адски зле.

Ейприл се дръпна назад и се усмихна вяло. Адски зле. Да, така беше. Посочи черните петна, останали от спиралата й за мигли върху бялата му фланелка.

— Белязах те — каза тя. — Съжалявам за фланелката.

— Няма проблем! — сви рамене той. — Сълзи от Ейприл Потър. Не знаех, че си способна на подобно нещо.

— Напротив, винаги съм била способна на това.

Избърса носа си в крайчеца на кашмирения си шал. Застанала срещу брат си, облечен в избелели шорти, джапанки и слънчеви очила, Ейприл изведнъж се почувства нелепо префърцунена. Това бе земята на банските костюми и шортите за сърф, а тя се бе появила с ботуши на високи токчета и внимателно подбрани аксесоари.

— Изглеждаш добре — каза тя. — Très калифорнийски.

Браян изглеждаше добре точно защото изглеждаше абсолютно непроменен — загорял от слънцето, в добра форма, със солени петна от океанската вода по слепоочията.

— Благодаря ти, сестричке — отвърна той. — А ти изглеждаш кльощава.

— Благодаря.

— Това не е комплимент.

— Е, нищо! Все пак ти благодаря. Не се безпокой. Храня се достатъчно. Дори хапвам повече, отколкото трябва.

Ейприл се сети за огромното количество храна, което бе погълнала в пожарната. Сети се и за онова, което бе изконсумирала по-късно същата вечер. Наистина беше повече, отколкото трябва.

— Определено си прекалено слаба — настоя Браян. — Направо кльощава. И без това поначало имаш доста ъгловати черти, а сега изглеждаш още по-висока, изражението ти е станало още по-остро и по-сурово.

— Сурово? Благодаря! Караш ме да се чувствам като някоя стара вещица — обиди се тя и си представи Делфин Видал, която също бе кльощава, но изглеждаше прекрасно. — Знаеш ли, че сред парижанките аз минавам за „по-едро“ момиче.

— Слаба богу, че никога не съм ходил в Париж. Там направо биха се потресли като видят набитото ми тяло — каза той и размърда мускула на прасеца си.

— Много би ти харесало! — заяви Ейприл. — Обаче няма как да караш сърф. Е, ще тръгваме ли?

— А багажът ти?

Браян посочи към близката лента, където един човек от охраната се опитваше да издърпа едно тригодишно дете с омазано с бонбони лице далеч от сребристия улей, преди да бъде ударено от някой куфар с колелца.

— Багаж ли? Пред очите ти е — заяви тя и потупа голямата чанта на Луи Вюитон, която висеше на ръката й. — Ето това и дамската ми чанта. Това е всичко. Научих се да пътувам с малко багаж.

Той вдигна учудено вежди.

— Доколкото разбирам, не възнамеряваш да останеш дълго.

— Не мога. Трябва да приключа работата си в Париж. Но след това ще дойда пак. Обещавам.

— Както кажеш, Ейприл — Браян се протегна и взе чантата. — Да вървим, Луи Вюитон. Време е да се отправяме към къщи.

Chapitre LXI

Ейприл последва Браян през автоматичната врата на летището и двамата излязоха на калифорнийското слънце. Ослепителният блясък я удари в очите и прогори ретината й чак до мозъка. Слънцето тук бе съвсем различно, по-ярко и по-силно.

— Господи! — възкликна тя и започна да рови из чантата за слънчевите си очила. — Тук е адски слънчево.

— Би трябвало да работиш за някоя туристическа агенция — засмя се Браян. — Елате в Сан Диего, тук е адски слънчево!

— Съвсем сериозно говоря. Има нещо много развращаващо в това, сякаш си сключил сделка с дявола.

— Казва жената, която току-що пристигна от Париж.

Париж. Ейприл веднага си помисли за Люк. Но може би се сети за Люк, защото точно в този момент минаха покрай групичка пушачи, събрана около едно бетонно кошче за боклук. Въпреки че отлично знаеше за риска, на който са изложени пасивните пушачи, Ейприл пое дълбоко дъх, докато вървеше покрай тях. Липсваше й познатата миризма на тютюн.

— Господи, колко е горещо — оплака се тя, докато вървяха към паркинга, слънцето направо барабанеше по главата й. — Къде си паркирал?

— Не е далеч, мрънкало такова.

— Виж, обута съм с ботуши. Освен това нося и косата си, с други думи дълго, тежко, кафяво одеяло, увито около главата ми. Мисля, че започвам да изгарям. Колко далеч е това „не е далеч“? Не виждам колата на Бети. Дошъл си с ръждемобила, non?

Ако през последните двайсет години баща им имаше нещо, което бе на негова страна, това бяха съседите. Плащаха му, за да им поправя неща, които най-вероятно не се нуждаеха от поправка. Даваха му назаем косачките си, тримерите си за жив плет, вероятно са му давали и пари, страхуваше се Ейприл. Преди първия учебен ден в гимназията тя самата бе намерила на леглото си чувал с дрехи, подарени й от Бети Уедбуш, най-щедрата от всички благодетели.

Госпожа Уедбуш (все още й беше трудно да я нарече Бети) живееше от другата страна на улицата. Освен че се грижеше Ейприл да има прилични дрехи, тя им бе дала и грохналия си кадилак в златисто и ръждиво, който иначе почиваше в предния й двор. Точно с тази кола Ейприл се бе научила да шофира. Тази кола я откара до летището, когато замина за колежа и се сбогува почти завинаги. Ейприл винаги бе мислела, че Бети се надява да влезе в ролята на втора майка. Изпитваше известна тъга, че госпожа Уедбуш никога не бе имала истински шанс.

— Non ли? — каза Браян и се усмихна през рамо. — Е, non тревоги, принцесо. Няма да бъдеш подложена на бетимобила. Надявам се, че моето субару е достатъчно добро за теб.

Ейприл трябваше да се досети, че Браян ще дойде със собствената си кола. Пътят от Северна Калифорния беше дълъг, но минаваше край някои идеални места за сърф. Ейприл се усмихна, когато забеляза, че неговата кола бе единствената на паркинга със завързан отгоре й сърф.

— А къде е Али? — попита тя, докато се качваше в колата.

Нажеженият винил на седалката изгори ръката й. Браян хвърли чантата й върху един неопренов костюм, който Ейприл се надяваше, че не е мокър.

— Вкъщи при татко.

— Той не искаше ли да дойде?

Браян запали колата.

— Летища — каза той и форсира мотора. — Татко никак не си пада по тях.

Скоро излязоха от зоната на летището и тръгнаха покрай пристанището. Водата проблясваше на слънчевата светлина. Ейприл забеляза в далечината един круизен кораб, един самолетоносач и няколко по-малки рибарски корабчета. Беше трудно да повярва, че след като бе израсла само на няколко преки от океана, сега беше прекарала месеци, без да се доближи до вода. Браян никога не би се справил.

Докато преминаваха през моста и навлизаха в Коронадо, Ейприл хвърли поглед към плавателните съдове край тях. После погледът й се насочи към брега и оградените с жив плет малки улички и къщи. Щеше да завари дома от детските си години такъв, какъвто винаги е бил — розов, квадратен и с жълти петна по моравата. В сравнение с облицованите с дърво, струващи милиони долари огромни чудовища, които непрекъснато никнеха наоколо, той беше като капсула на времето. Домът на семейство Потър не бе претърпял никакви промени през последните трийсет години. Периодът не беше толкова дълъг, колкото с апартамента на Март, но тази жена все пак имаше конкуренция.

Колата се спусна по моста и навлезе в Коронадо. Мястото имаше същия утопичен вид както винаги. Спретнати къщи, старовремски улици, останали встрани от блясъка на стоманата и стъклото, който мамеше погледа към отсрещната страна на залива.

— Е, как е Али? — попита Ейприл, когато спряха на един ужасно бавен светофар на Ориндж авеню.

— Чудесно, чудесно. Много е заета, но тя обича работата си. Наистина я обича.

— Винаги съм се чудила. Не ти ли се струва, че в това има някаква ирония? — продължи Ейприл. — След всичко, което мама преживя, ти се ожени за медицинска сестра.

— Не — отсече той. — Защо? На теб струва ли ти се иронично, че ти се омъжи за човек, бъкан с пари?

— Какво общо има това?

— Ти се омъжи за човек, който може да се грижи за теб. Някой, който притежава толкова много, че няма опасност да загубиш всичко. Отново.

Ейприл изсумтя.

— Не бъркай богатството с грижите.

— От моя гледна точка между двете няма никаква разлика. И така. Вероятно трябва да ти го съобщя — заяви Браян и се извърна към нея. — Като говорим за полагане на грижи и за Али, трябва да ти кажа, че е бременна, в четвъртия месец.

— Наистина ли? — Лицето на Ейприл светна. За миг всички тревоги я напуснаха. — Най-после една добра новина! Моето малко братче ще става татко.

Тя се протегна към него, за да го прегърне, и скоростният лост се заби в ребрата й.

— Направо не е за вярване, нали? — попита Браян с грейнало лице.

— Наистина не е — Ейприл се отдръпна и погледна брат си. Татко. Той щеше да става баща. — Но е идеално. Ще бъдеш чудесен баща. А Али ще бъде невероятна както винаги. Тя е късметлийка. Ти си късметлия. А също и бебето. Толкова се радвам за вас!

— Да, ние също сме много щастливи — каза той и зави по Джей авеню, улицата, на която бяха израснали.

Ейприл затаи дъх. Всеки път, когато идваше на гости, забелязваше, че кварталът се е променил. Някоя къща беше съборена. На нейно място се бе появила нова. Но през всичкото това време старите палмови дървета и магнолиите бяха останали, възпротивяваха се и на най-амбициозните строителни предприемачи и напомняха на Ейприл за едно време.

— Ти си голям щастливец, знаеш ли? — обърна се тя към Браян и гласът й потрепери. — Оказа се, че си от добрата страна на статистиката.

— Ейприл…

— Не, сериозно говоря, точно ти си човекът, който трябваше да е освободен от бремето. Петдесет на петдесет, нали така? Е, ти удари нулата. Няма да се озовеш на легло и да прекараш там двайсет години, без да знаеш имената на хората и вещите около себе си. Не можеш да го предадеш и на децата си.

Майка им се бе разболяла от алцхаймер, но това нямаше да се случи на Браян. Слава богу, не и на Браян — човек, създаден да бъде баща и после дядо. А това значеше, че неговите деца, бъдещите племенници на Ейприл, също няма да страдат от заболяването. Може би, в крайна сметка, Вселената си знае работата.

— Знам, че си направи теста преди ужасно много време — продължи Ейприл, — но всеки път, когато си помисля за това, изпитвам облекчение. Все едно за първи път чувам добрата новина. Официално си вън от опасност.

Колата спря. Бяха стигнали до къщата.

— Помисли си тогава какво облекчение щеше да изпиташ, ако ти си човекът вън от опасност — каза Браян.

Беше вперил в нея многозначителен поглед. Къщата също я гледаше.

— Да, да — измърмори Ейприл, като се опитваше да не вдига очи от земята. — Или можеше да се окаже точно обратното. Винаги има възможност и това да се случи.

— Трябва да събереш кураж и да си направиш проклетия тест. Заплахата виси над главата ти като Дамоклев меч.

— Виси над главата ми? — Ейприл го погледна право в очите. Къщата беше зад гърба й, наблюдаваше я, взираше се в нея. — Шансът да се наследят прецаканите гени е петдесет на петдесет, Браян. Вероятността ти да си ги наследил е нула, което значи, че при мен е сто процента.

— Знам, че цифрите никога не са били най-силната ти страна, но е възможно да хвърлиш монета и два пъти поред да се падне ези.

— Защо да поемам този риск? — попита тя. — Никога не съм искала да имам деца, какъв е смисълът да си правя тест? За да открия, че ще се разболея от някаква ужасна болест, за която няма лекарство, така ли?

— Може би ще промениш решението си — каза той. — Искам да кажа за децата. Все още си млада. Донякъде.

— Много смешно. Няма да имам деца.

Дори и да беше готова да поеме този риск, кой щеше да е от другата страна на сделката? Не и Трой. Можеше да добави „не и някои определени хора с френски акцент“, но дори Ейприл не беше толкова наивна, че да повярва в съществуването на подобна възможност.

— Шансът е нула — заяви тя.

— О, хайде, моето хлапе ще има нужда от братовчед. Мислех, че с Трой не сте отхвърлили напълно тази възможност.

— Е, вече я отхвърлихме.

— Ейприл — започна Браян, — какво става между теб и Трой? Извинявай, не искам да съм любопитен, но трябва да те питам. Какъв е проблемът между вас?

— Много странен въпрос. — Не бе споделила нищо нито с брат си, нито с баща си. Не беше казала и думичка. — Защо смяташ, че между нас с Трой има проблем?

— Ами на първо място, защото напоследък много често се обажда по телефона. Пита за теб. Което е много странно. Съвсем не е в неговия стил.

Ейприл не каза нищо, само продължи да си играе с ципа на чантата си. Браян се размърда на седалката. Ключовете му издрънчаха, когато ги пъхна в джоба си.

— Изневери ми — каза най-после Ейприл и след това добави: — Не мога да повярвам, че току-що ти го признах.

— По дяволите! Сериозно ли говориш?

— Да. Колкото и забавна да би била такава шега, всъщност съм сериозна.

— По дяволите! — повтори той. — Сигурна ли си?

— Ами, да. Не става въпрос за подозрение. Трой си призна. Само за една нощ, няма да се случи втори път и така нататък.

— Божичко, наистина съжалявам, Ейприл. Това е ужасно.

— Наистина е ужасно. Въпреки че дълбоко се разкайва за постъпката си, аз бих предпочела да не ми беше казал. Това промени всичко. Щом нямаше да се повтори, защо изобщо бе необходимо да признава? Звучи някак егоистично. И сега съм се превърнала в истинска параноичка и непрекъснато чакам следващата лоша новина. Имам чувството, че откакто пораснах, целият ми живот минава в очакване на лоши новини.

— Като новината за мама. За генетично заболяване, което не се лекува.

— Точно така. Още една гадост, която да прибавим към останалите.

— Съжалявам — каза Браян. — Ужасно скапана история. Искаш ли да го набия?

— Смешно! И много мило. Но не го прави. Добре съм. Въпреки това благодаря. Най-важното е, че си готов да го направиш.

— Добре, кажи ми, ако промениш решението си.

Браян замълча за момент. Започна да усуква оръфания крачол на шортите си.

— Искам да те попитам нещо. Наистина ли никога не си искала да имаш деца? Или те е било страх?

Ейприл сви рамене.

— Какво значение има? Предпочитам да не искам деца, вместо да си направя тест и да се окаже, че не мога да имам или не трябва да имам, защото ще им предам прецаканите гени. Но да оставим децата настрана, не бих могла да живея с мисълта, че накрая ще се окажа прикована за леглото и напълно дезориентирана.

— Но…

— Разбирам. Ти беше в съвсем същото положение. Но ти си от типа дзен сърфисти, които гледат положително на живота. Винаги приемаш нещата откъм добрата страна, не ми е необходим тест, за да знам, че на мен ми липсва точно този положителен ген — въздъхна Ейприл. — Аз просто не мога да го направя. Не мога да живея с този страх, вечно да очаквам да се случи най-лошото.

Браян изсумтя и поклати глава.

— Никак не ми е приятно, че трябва да ти съобщя още една лоша новина — каза той и бутна вратата на колата с крак. — Но ти вече живееш по този начин.

Грабна пътната й чанта и се отправи към къщата. Ейприл остана на мястото си, вперила поглед в песъчинките, загнездили се в скоростния лост. Питаше се дали ще събере сили да влезе.

Накрая се извърна към розовата къща, която бе избеляла от слънцето и солта. Тялото й се изпълни с емоции, потискани от двайсет години. В един момент се запита дали не умира, защото пред очите й започнаха да се появяват различни картини от живота й.

Майка й се грижи за камелиите (отдавна изсъхнали) в цветните лехи.

Брат й прави първите си стъпки в двора (сега превърнал се в кал), само по памперс и изгорял от слънцето.

Баща й минава през портата (сега затворена с мрежа) с лула в уста и „Сан Диего трибюн“ под мишницата.

Ейприл подрежда куклите си по пътеката (сега напукана) и провежда с тях дълга репетиция на мюзикъла „Брилянтин“.

Всичко все още беше тук, не само къщата, но и някогашният й живот. Мебелите и другите вещи може и да бяха изчезнали, но Ейприл все още имаше спомените — дневниците, записани в съзнанието й, които можеше да прочете по всяко време. В тях, разбира се, нямаше професионални пръдльовци, нито полилеи с голи жени, но това не ги правеше по-малко специални. И нямаше никаква причина, поради която да не можеше да запише всичко.

Ейприл се усмихна едва забележимо, бутна вратата и влезе.

Chapitre LXII

На следващата сутрин Ейприл завари баща си да прелиства вестника в кухнята. Той винаги ставаше рано и сигурно бе буден поне от три часа, а може и от четири. Без съмнение, докато я е чакал, е наизустил цялото съдържание на вестника и всички подробности от всеки ининг на любимия си бейзболен отбор „Сан Диего Падрес“, сега бе готов да ги повтори и по този начин да осигури тема за разговор. Тъжно. Сега, след като майка й я нямаше, той нямаше какво да прави.

— Здрасти, татко — поздрави го Ейприл и го целуна по върха на оплешивяващата и покрита с лунички глава. — Как се представиха „Падрес“ снощи?

— Лигата беше в почивка — възнегодува той, — което означава, че снощи не играха. А това е най-добрата новина за феновете на „Падрес“.

Ейприл се усмихна с известно усилие. Вчера, когато прекрачи прага, остана шокирана от немощното състояние, в което го завари. Вече не беше млад и току-що бе загубил жена си, но тя не очакваше да го види толкова слаб, прегърбен и мрачен. В съзнанието й той все още беше едрият и силен морски офицер от нейното детство. Сега по всички стандарти Ричард Потър вече бе старец, за когото човек би се разтревожил дали ще успее да изкачи стълбите. Беше едва на шейсет и три години, но изглеждаше по-скоро на деветдесет.

— И така, мила моя — започна той и се изправи с мъка, — да ти направя ли едно кафе?

Колкото и да имаше нужда от кафе, тя много добре знаеше, че кафето в тази къща е безкофеиново, разтворимо и се комбинира с растителна сметана на прах, която Бети Уедбуш е оставила в шкафа им преди десетина години. Без съмнение нямаше нищо общо с кафето, с което бе свикнала в Париж, не че можеше да го пие и преди да живее във Франция.

— Не, благодаря — отговори тя. — Не ми се пие. И моля те, татко, седни. Мога да си взема всичко, което ми трябва.

— Добре — той се намръщи и седна обратно на стола, който представляваше метална конструкция с пластмасови ленти и сигурно бе стоял в двора на някой съсед през 1978 година.

— Къде е Браян? — попита Ейприл и се отдръпна към плота, покрит с оранжеви плочки. — Нека да отгатна — кара сърф.

— Разбира се. Къде другаде може да бъде?

— А Али?

— Отиде да го гледа.

Ейприл се засмя. Опита се да си представи как тя самата би отишла доброволно да гледа Трой, докато той играе голф или ракетбол. Никога не й бе хрумвала подобна мисъл, дори когато той плати сто хиляди долара, за да играе с Тайгър Уудъс в някаква благотворителна среща между професионалисти и аматьори.

— Милата Али — каза Ейприл и поклати глава. — Много са сладки и двамата.

Обърна се и затърси някоя чаша за чай из долапите, но единствената, която намери, бе рекламна стъклена чаша на местната сладкарница, произведена някъде през осемдесетте години. Спомни си, че като дете бе изпила от нея огромни количества мляко и шоколадов сироп. Имаше няколко подобни, бяха поне половин дузина, но изглежда, единствено тази бе оцеляла.

— Мога ли да пия вода направо от чешмата? — попита тя.

— Да. Защо да не можеш? Извинявай, не купуваме бутилирана вода.

— Просто питах…

Ейприл пусна крана, очакваше едва ли не от него да потече ръжда.

— Колко смяташ да останеш? — попита баща й.

— Ами… — Ейприл отпи три големи глътки, водата имаше метален вкус, но гърлото й беше толкова пресъхнало, че изпи още три. — Предполагам, че докато мине погребението.

Баща й не отговори. Само се намръщи. Или може би това бе обичайното му изражение. Ейприл не успя да си спомни.

— После ще дойда пак — добави тя бързо. — Само трябва да приключа работата си в Париж и да се върна в Щатите.

— Когато смяташ, че е най-добре — каза баща й. — Не се чувствай длъжна да се връщаш.

Ейприл кимна, не беше сигурна как точно реагира, което бе съвсем нормално, когато човек си има работа с Ричард Потър. Трудно можеше да се определи коя от двете ситуации е по-неудобна — да стоят мълчаливо или да се опитват да водят някакъв неестествен разговор. Двамата разговаряха често по телефона, но изобщо не се познаваха.

— Не е лесно — започна тя.

Ейприл отдавна бе усвоила умението да заявява очевидното.

— Много обичах майка ти — каза баща й и сините му очи се напълниха със сълзи. — Надявам се, че го разбираш.

— За бога, татко. Естествено, че го разбирам. Всеки, който те е срещнал поне веднъж в живота ти, го знае. Обичаше я повече от всичко друго на този свят.

— Така е — съгласи се той. — Нея и децата си.

Ейприл потисна желанието да се изсмее.

— Мама беше щастливка, че си до нея — каза вместо това. — Може да не го е знаела, но го е чувствала. Изобщо не се съмнявам. Усещала го е.

— Казвал ли съм ти, че понякога успяваше да ме познае?

Ейприл премига. Наистина ли? В края на живота си майка й е можела да разпознае някого? Ейприл не знаеше, че през тези двайсет години Санди Потър изобщо е имала светли моменти. Дали щеше да се отнася по друг начин към нея, ако знаеше? Дали щеше да й говори по различен начин?

— Така ли? — попита тя. — Нямах представа.

— Да. Изключително рядко, но се случваше. Влизах вътре и тя произнасяше името ми с широка усмивка, от която й се получаваха трапчинки. Разбира се, аз всеки път се надявах, че ще се случи точно това.

— Сигурно ти е било много трудно да я гледаш така — каза Ейприл и седна срещу него.

Протегна се и обгърна дланите му с ръцете си. Пръстите му бяха студени, напукани и сухи.

— Не трябваше да става така — каза той и очите му се наляха със сълзи. — Смятах, че с временно. Това състояние на майка ти. До последната секунда. Все си мислех, чакай, как може да е мъртва? Нали трябваше да я оправите!

— Но, татко… — Беше почти смехотворно. Да я оправят? Да оправят алцхаймер? Ейприл прехапа вътрешната страна на бузата си, когато видя група хлапета, които минаха покрай оградата им, преметнали дъски за сърф през рамо. — Ти знаеше, че не могат да я оправят, че за тази болест няма лекарства.

— Да, с разума си го знаех — отвърна той. — И разбирам, че звучи налудничаво, но до самия край се надявах, че може да се оправи. Че могат да направят нещо. Лекарите. Науката. Който и да е. Когато майка ти постъпи в клиниката, диагнозата СПИН беше смъртна присъда, а сега… не е.

— Добре, но тя не беше болна от СПИН. За нещастие… — не звучи съвсем правилно. Ставаше въпрос за мозъка й, татко…

— Ясно ми е! — сопна се той и се отдръпна назад, опита се да я потупа по ръката, но без истински да я докосва, ръката му увисваше във въздуха. — Разбрах го в последната минута, когато беше прекалено късно, за да е от полза за някого. Но го разбрах. Отричах толкова много неща. Сега, когато нея я няма, теб също те няма, а също и Браян, макар и не в такава степен. Осъзнавам, че всичките тези години се изнизаха между пръстите ми толкова бързо, като пясък. Винаги съм мислел, че утре всичко ще бъде наред. Но времето си отминава. И това утре изобщо не се интересуваше от мен.

— Да, това му е лошото на времето — съгласи се Ейприл и прокара пръст по ръба на чашата. — Лети.

— Съжалявам, Ейприл. Съжалявам, че не бях до теб. Истинско чудо е какво си постигнала, какво сте постигнали и двамата с брат ти, на практика съвсем сами.

— Не съм била сама. И не е необходимо да се извиняваш. Това, което правеше за мама, беше удивително. Повечето хора не биха могли или не биха искали да постъпят по същия начин. Това беше истинска любовна история — каза тя и се сети за думите на Люк. — Всеки човек заслужава такъв късмет.

— Това, което съм направил за майка ти? — попита баща й и сбърчи нос. — Не, Ейприл. Точно тук грешиш. Всичко, което направих, беше заради теб. И заради брат ти. Направих го заради двама ви.

Ейприл не знаеше как да реагира. Можеше да посочи, че да пренебрегваш децата си не е типичният пример на всеотдаен родител. Можеше също така да му каже, че от момента, в който майка й влезе в болницата, тя нито веднъж, дори за секунда, не се усети искана, обичана и значима. Но нямаше да му каже нищо подобно, защото този човек беше и винаги щеше да си остане неин баща.

— Благодаря ти, татко — едва успя да изрече. — Знам, че винаги си правил най-доброто за нас.

— Не. Не мислиш така — възрази той и поклати глава. — Моля те, не ме лъжи. Не мислиш така и напълно разбирам защо се отчужди от мен.

— Не съм се отчуждила. Опитвам се да идвам всеки път, когато имам възможност. Обаждам ти се по няколко пъти на седмица! Дори говорех на майка си по телефона, което, мамка му, беше най-ужасното…

— Ейприл…

— Което беше най-трудното нещо на света.

— Вярно е, че правиш всички тези неща — заяви той и вдигна вежди. — Но какво общо имат те с отчуждаването? Какво те прави щастлива, Ейприл? Какво те натъжава? Това са въпросите, които не ми дават мира нощем.

— Господи, татко, защо се тревожиш за мен точно сега? Чувствам се чудесно.

— Чудесно. Разбира се. Обвила си се в една щастлива, лъскава черупка, където всичко е чудесно. Задаваш милион въпроси, но ти самата не даваш отговор на нито един. Точно това правиш по цял ден и в работата си, нали? Задаваш въпроси. Но никога не издаваш никакви доказателства за собствения си… как го наричате, вие, експертите?

— Произход, доказвам произход — вметна тя тихо. — Съжалявам, татко. Наистина съжалявам. Не исках да останеш с впечатлението…

— Не се извинявай. Аз се извинявам. Много добре разбирам защо се държиш така. Вината е моя. Като поглеждам назад, виждам толкова много неща, които не съм направил както трябва.

— Никой не може да направи всичко както трябва. Нито ти, нито Браян, нито аз, разбира се. Хора сме. Прецакваме нещата. Това ни е в природата.

— Мислех, че правя възможно най-доброто — повтори той, носът му бе започнал да тече, върху горната му устна се бе събрал сопол.

— О, господи, татко, не плачи! Не мога да го понеса.

— Най-лошото нещо за едно дете е да изгуби майка си, не е ли така? Тя беше до вас всеки ден. И двамата я обожавахте. Мислех си, че ако я обичам достатъчно силно, ако чакам търпеливо, тя ще се върне. Докато беше в болница, клонираха цяла проклета овца — той поклати глава. — Но не откриха лекарство за алцхаймер.

— Е, технологията все пак направи страхотен прогрес. Виж само колко малки и готини телефони си имаме!

Баща й се усмихна — нещо, което се случваше изключително рядко. Със сигурност това бе първата му усмивка, откакто Ейприл прекрачи грозната алуминиева врата.

— Мислех, че ще успея да изчакам — повтори той. — Освен това исках вие с брат ти да знаете, че каквото и да стане, винаги ще бъдем четиримата заедно. Тя беше моя жена и това беше нашето семейство. Това бе посланието, което исках да ви изпратя, докато чаках лекарите да свършат своето чудо.

Ейприл се опита да не се разсмее. Изчакай лекарите да си свършат чудото — това бе единственият план, който Ричард Потър е имал. Изглеждаше толкова наивен за човек от двайсет и първи век, но баща й бе от онова поколение, което смяташе лекарите за безгрешни. Съвсем не бе като хората на възрастта на Ейприл, като онези майки, които отхвърляха ваксинациите, или пък жените, болни от рак на гърдата, които предпочитаха холистичното лечение в Мексико пред лъчетерапията в американските клиники.

— О, татко — започна Ейприл и въздъхна, усети как бремето от последните деветнайсет години започва да пада от плещите й, — през цялото това време се чувствах…

Спря. Как се бе чувствала през цялото време? Изоставена. Да, изоставена и самотна. Но това вече нямаше значение.

— Как се чувстваше, Ейприл?

— Имах чувството, че се опитваш да направиш най-доброто — Допреди секунда Ейприл изобщо не бе вярвала в това, но все пак си беше напредък. Никога не си бе представяла, че ще промени мнението си толкова драстично. — Правил си това, което си смятал, че е най-доброто за семейството.

Каза го за втори път, повече заради себе си, отколкото заради него. Запомни това, Ейприл. Запомни това чувство. Ейприл не беше сигурна, че някога ще успее да се отърве напълно от десетилетията на болка и обида, но за първи път започваше да вижда някакъв изход. Вече разбираше защо баща й се е държал по този начин. Единственото й желание бе да го бе разбрала по-рано.

— Разбирам те, татко — каза тя и отново хвана ръцете му. — Напълно те разбирам. Ти беше до мама, което означава, че си бил и до нас. Продължи да я обичаш по начин, по който никой друг не би могъл. Радвам се, че беше омъжена за теб.

Баща й се усмихна отново. Беше почти щастливо ухилен, поне по скалата на Ричард Потър. Ейприл нямаше търпение да разкаже на Браян. Една малка частица от нея нямаше търпение да разкаже и на Трой. Той щеше да остане удивен — от разговора, от усмивките на баща й, от всичко.

Тя притегли стола си по-близо до неговия и го прегърна с две ръце през раменете. Стори й се, че щръкналите му кости са изключително крехки. Въпреки това миризмата му си беше неговата. Изведнъж в нея нахлуха милион спомени — някои приятни, някои тъжни, но като цяло всички напомняха на Ейприл, че си е у дома. Можеше и да живее в Ню Йорк или пък в Париж, но корените й винаги щяха да са тук.

— Обичам те — каза тя, когато най-после събра сили да се отдръпне от него. — И ти благодаря. За това — жестът й обхвана кухнята, макар че нямаше предвид къщата. — За всичко.

— Ами… Да.

Ричард се изчерви, беше стигнал до максимума емоции, които може да понесе. Извади от джоба на ризата си една пожълтяла носна кърпа и я подаде на Ейприл.

— Сега, след като си говорим толкова открито и откровено, може би ще ми отговориш на един въпрос. Миличка, защо не одобряваш избора ми на кафе?

— Моля? — възкликна Ейприл и се изсмя. — Не, кафето е чудесно, аз просто…

— Ейприл.

— Добре тогава. Знаеш ли какво? Как мога да одобрявам избора ти на кафе, когато това дори не е кафе. Сериозно, татко, как можеш да го пиеш? Даже кафето на летището е по-добро.

— Е, добре, разбрах. Моята превзета дъщеря — каза той и й намигна. — Наблизо има „Старбъкс“. Искаш ли да отидем? Тяхното кафе достатъчно добро ли е за моята изискана парижанка?

— Боже мой! — възкликна Ейприл и се изправи. — Звучиш точно като Браян.

— Късметлийка. Хайде, тръгвай — заяви той и посочи с глава към вратата.

— Чакай да взема малко пари.

Ейприл отиде до чантата си, оставена върху готварската печка, която не бе използвана от двайсет години. Бутна встрани папката с писанията на Март, за да намери портмонето си.

И спря.

— Всъщност, татко — започна тя и вместо портмонето извади от папката дневниците на Март, — преди да тръгнем, бих искала да ти покажа нещо, върху което работя. Искам да кажа, ако проявяваш интерес.

— Разбира се, че проявявам интерес! Почти никога не обелваш и дума за работата си, макар че сигурно имаш една от най-интересните професии. Толкова съм горд с тебе, Ейприл. Изключително горд.

— Благодаря ти. Макар че в действителност през по-голямата част от времето работата ми е като всяка друга работа. Но това в Париж е нещо съвсем различно. Тази история напълно ме погълна — заяви Ейприл и извади първата част от дневниците. — Тази жена, тя всъщност доста прилича на мама. Трябва да те предупредя, че от време на време се държи доста неприлично, но… — Ейприл се усмихна широко, като че ли цялото й тяло се смееше. — Знам, че и ти ще се влюбиш в нея.

Chapitre LXIII

Париж, 31 декември 1898 г.

Идва краят на една година, в която много неща се объркаха, но в крайна сметка всичко се оправи.

Когато съобщих на Болдини, че ще става баща, той направо се разпадна пред очите ми. Започна да хвърля разни неща и да ругае. Каза, че съм го подлъгала и измамила. А аз стоях, усмихвах се смирено и се опитвах да не се разплача, когато заплаши, че ще унищожи портрета, който ми беше направил. Естествено, когато му казах, че бих се радвала да се отърва от него (Тази рокля! Тази ужасна рокля!), той веднага заяви, че ще го покаже на изложба.

В крайна сметка не успях да изтърпя всичките му нападки, без и аз да му отговоря подобаващо. Затова директно отворих темата за Жан. Заявих му, че ме е предал, като е нарисувал най-големия ми враг. Никога не бе ме молил за разрешение да го направи. И така и не ми бе казал истината.

Болдини остана, меко казано, равнодушен към сълзите ми. Вместо да дойде при мен и да ме моли за прошка, той прокара ръка през твърдата си рошава коса и ми зададе един въпрос:

— Кого рисувах вчера?

— Откъде да знам? — отговорих аз и се хванах за корема, престорих, че ми се завива свят за по-голям драматичен ефект.

— Кого рисувах днес? Кого ще рисувам утре?

— Аз не съм ти секретарка! Наистина, Болдини, би трябвало да бъдеш по-организиран. Може би тогава животът ти ще е малко по-лесен…

— Уведомявам ли те за всяка поръчка, която приемам? Знаеш ли кои са хората в този град, а и в Лондон, които плащат сметките ми?

— Ами, не…

— Тогава от къде на къде очакваше да знаеш, че рисувам Жан Юго? Тя е просто поредният клиент, който ми възложи поръчка. Нито повече, нито по-малко.

— Не става въпрос за това! — изкрещях аз. Ясно ти е, че не става въпрос за това! Жан Юго Доде Шарко не е просто следващият клиент и ти много добре го знаеш. Тук историята е съвсем друга.

— Март, около теб има толкова много различни истории, че дори ти не успяваш да им хванеш края — заяви той и се обърна към статива.

Без да се замисля, взех един молив и го хвърлих към тила му.

— Моля те, напусни — каза той, без да се обръща. — Има много неща, които трябва да обмисля, след като ми съобщи тази новина. И трябва да го направя насаме.

Унизена и на ръба на сълзите, затътрих крака към вратата. Тогава си помислих, че трябва да му разкажа за Жан-Батист. Реакцията му на тази новина не би могла да бъде по-лоша. Спрях за момент до вратата и отворих уста, готова да му призная всичко.

— Болдини — започнах аз, устата и гърлото ми бяха пресъхнали, — относно бебето.

— Просто си върви — каза той. — Не искам да чувам и думичка повече.

* * *

И аз си тръгнах. В крайна сметка се оказа, че така е било по-добре. Отново се радвам на добрите му чувства (засега, при него винаги е засега). Но по-важното е, че той възнамерява да бъде добър баща на новороденото ми момиченце, нашата сладка Беатрис!

О, мила моя Беа… откъде да започна? Появата й на този свят беше травматично преживяване. Не съм си представяла, че ще мога да пиша за това, нито пък да говоря за случилото се, по какъвто и да е начин. Но ето че сега седя тук и съм в състояние да изпиша думите черно на бяло. Но това е така само защото момиченцето ми е истински сладкиш. Толкова е прекрасна, че ме кара да забравя целия ужас, през който преминах.

Родена само преди седмица, точно на Бъдни вечер, Беа се появи на този свят по най-безцеремонния начин. Истинско чудо е, че е при нас. След като в началото дни наред бях пила билки, за да прокървя и да я изхвърля от тялото си, когато ми казаха, че ще я загубя по време на раждането, наистина мислех, че и аз ще умра.

Контракциите ми започнаха два дни преди Бъдни вечер. Предполага се, че в началото болките са по-слаби и постепенно се усилват, докато се превърнат в агония, но при мен изобщо не беше така. Агонията ме връхлетя изведнъж. Контракциите започнаха със силата на преминаващ влак, който разкъсваше корема ми и се изкачваше нагоре по гръбнака, като всяка една от тях ме караше да се разтърсвам от болки.

Маргьорит каза, че се държа като лигла. Тя е присъствала на много раждания и в последните няколко години се бе превърнала в нещо като акушерка на момичетата от „Фоли Бержер“. Заяви, че никога преди това не е чувала такива викове и толкова мръсни думи от устата на една дама. Сега, след като всичко свърши, си мисля, че никога не е чувала такива викове, защото нито една от другите жени не е изпитвала подобни болки.

Родилните ми мъки продължиха почти два дни в студиото на Болдини, докато той се суетеше и притеснено крачеше около мен. Не след дълго и двамата не можехме да издържаме повече. Маргьорит го изгони в съседната стая.

Доктор Поци пристигна някъде на втория ден. Вече бях загубила всякаква представа за време. Провери каква е позицията на бебето и по лицето му се изписа мрачно изражение. Бебето се бе обърнало с краката напред, каза ни той. Това бе причината, поради която контракциите ми бяха толкова силни, а бебето не можеше да излезе.

Болките ставаха все по-силни. Дадоха ми морфин, за да успокоят разклатените ми нерви. Маргьорит каза, че веднага съм се отпуснала, но аз не усетих особена промяна. Контракциите не намаляваха. И на доктор Поци не му бе по-лесно да извади бебето.

Когато моментът настъпи, вече нямах сили да напъвам. Въпреки че Маргьорит и Болдини стояха от двете ми страни и ме окуражаваха, аз отслабвах все повече и започвах да губя ориентация. Доктор Поци ми нареди да напъна с всички сили. Опитах, но мускулите не ме слушаха. Не усещах нищо.

— Ще се наложи аз да измъкна бебето — заяви доктор Поци. — Майката е останала без сили. Загубила е прекалено много кръв.

— Направете каквото е необходимо — каза Болдини.

Обещах да положа повече усилия. Маргьорит ми даде още малко морфин. Болката най-после изчезна. Единственото, което усещах, беше натиск, някакво дърпане и бутане под мен, като че ли слабините ми съвсем се бяха размекнали. Усещах главата си толкова олекнала, сякаш всеки момент може да се откъсне от врата ми и да отлети. В един момент Маргьорит отнесе мръсните чаршафи в другата стая. С изненада видях, че са подгизнали от кръв.

Като в мъгла чух доктор Поци да казва:

— Или бебето, или майката — заяви той. — Можем да спасим само една от тях.

— Майката! — изкрещя Болдини.

— Да — съгласи се Маргьорит. — Разбира се, винаги се спасява майката! Какво ви става? Всеки лекар го знае. Тя винаги може да роди още деца.

Аз изпищях.

— Спасете бебето! — виках аз. — Моля ви, спасете бебето!

Поци постави върху лицето ми кърпа, напоена с етер, докато аз се борех и се извивах под ръцете му.

— Трябва да я упоим — каза той на някого. — Не мога да си позволя да ме разсейва така.

В този момент загубих съзнание, но дойдох на себе си навреме, за да видя как доктор Поци измъкна от мен отпуснатото телце на едно посиняло момиченце. Помислих, че е мъртва. Знаех, че е мъртва. Започнах да вия от ужас.

— Не! — плачех аз. — Не и момиченцето ми! Моля ви, не и момиченцето ми.

Тогава забелязах някакво движение.

Бебето размърда пръстите на краката си или сви коляно. Направи нещо, за да даде знак, че не всичко е загубено. Изведнъж настъпи суматоха. Поци, Болдини и Маргьорит заговориха в един глас. Някакви хора започнаха да крещят, след това чух звука от допира на кожа в кожа. Някой постави бебето на гърдите ми. То беше живо. Отвори очи и погледна към мен. След това премигна.

Боже, и сега започвам да плача, като си помисля за това!

Това беше моята Беатрис, която бе надмогнала смъртта. Беше истинско божие чудо, макар че и добрият лекар изигра немалка роля. Ако Поци не я бе върнал обратно към живот, Беа нямаше да е тук. Толкова съм му благодарна, че спаси както бебето, така и майката да му се радва.

На всички ни трябваха няколко дни, за да дойдем на себе си, включително и на Болдини! Той прекара дълги часове в моргата, оглеждаше труповете и се опитваше да си оправи настроението. Питам се какво ли щеше да стане, ако Беа не бе оцеляла. Дали Болдини все още щеше да прекарва времето си по същия начин? Ще ми се да си мисля, че отговорът на този въпрос е отрицателен.

Беа е толкова сладко дете. Наистина е идеалното бебе! Почти никога не плаче и не е чак толкова лакома, че напълно да разрани зърната на гърдите ми. Момиченцето ме познава. Знае, че аз съм нейната maman, и обича да ме гледа съсредоточено с тъмнокафявите си очи. Странно е — казват, че всички бебета се раждат със сини очи, но не и моето момиченце, не и моята Беа.

Не мога да повярвам колко много се страхувах да стана майка, да направя такъв огромен скок към съвсем различен живот. Сега, след като тя е тук, вече всичко е различно. Аз я обичам, Болдини я обича, а двамата се обожаваме! Това, което започна като невероятно фиаско, се превърна в нещо величествено. Сега, когато гледам към новата година, годината, с която ще завърши този век, за пръв път от много, много време насам съм изпълнена с оптимизъм. Имам да уча много за децата. Излишно е да казвам, че същото важи за Болдини! И все пак мисля, че ще се справим добре.

Chapitre LXIV

Париж, 1 юли 1900 г.

Говори се, че през последната година Жан-Батист Шарко е преплавал Индийския океан и се очаква да се върне вкъщи всеки момент. Ако е вярно, смятам, че изобщо няма да познае града. Париж е превзет от Exposition Universelle. Аз самата едва го познавам!

Естествено, като истински добри парижани, ние се опитваме да надминем предишното световно изложение, това от 1889 година, което ни даде покритата със съмнителна слава La Tour Eiffel, тази отвратителна желязна дама. Сега е 1900 година — началото на новия век! Какво по-добро място да се покажат всички съвременни постижения, известни на човечеството, от l’exposition? И като казвам всички, наистина имам предвид всички. Каквото и ново постижение или експеримент да искате да видите, ще го откриете на Световното изложение. Има рентгенови апарати и безжичен телеграф, филми със звук (този път без възпламенителни бомби от етер) и какви ли не автомобили.

Разбира се, срещу всеки забележителен, значим експонат, който може да промени света, стоят поне пет напълно безсмислени. От стоте хиляди демонстрирани неща поне половината е трябвало да си останат в главите на своите създатели! Едва ли някой е имал нужда от нещо като Представяне на американските негри[1]. Ами тези смешни „летящи машини“? Боже мой!

Париж изобщо не прилича на Париж, а на обилно гримирана дама. Нашите прекрасни сгради трябваше да бъдат оставени да говорят сами за себе си. О, горкият Осман! Какъв архитектурен гений, а сега произведенията му са покрити с фасади! Заприличали сме на дебела, прекалено гримирана, раздута Венеция. Le Comte ме води във Венеция два пъти и тя не е нищо особено.

Години наред комитетът се опитваше да определи коя ще е главната атракция на това изложение, ключовата сграда, която ще се противопостави на La Tour Eiffel. Някои искаха да преобразят самата la tour. Чу се глас дори да я превърнат в жена, висока 325 метра с прожектори вместо очи. По време на изложението лъчите на прожекторите щели да светят от главата й и да осветяват тълпите. В крайна сметка здравият разум надделя, комитетът се спря на освежаване със златиста боя и се захвана с построяването на нови сгради, мостове и палати.

Днес двете с Беа ще присъстваме на тържествата, придружени от моя добър приятел Леон Блум[2]. Болдини отказа да дойде. Интересува се единствено от Олимпийските игри. Предполагам, че това е за предпочитане пред съзерцаването на трупове, но не особено. Казва, че тази година ще позволят и на жените да се състезават. Къде се е чуло и видяло подобно нещо? Та нали тук става дума за спортни постижения! Спортът, който Болдини най-много обича да гледа, е женското дърпане на въже. При мъжките спортове предпочита тениса.

Тъй като знаеше, че Болдини се е заинатил и не иска да отиде на изложението, Леон Блум предложи да ни придружи. Макар че ми е много приятно да съм в компанията на такъв културен и начетен човек, появяването с мосю Блум е нещо като изразяване на позиция. Той е евреин, социалист и отявлен защитник на Алфред Драйфус. Не че поначало съм противник на поддръжниците на Драйфус. Всъщност бях наистина развълнувана от писмото на Зола до президента. Горкият мосю Драйфус! Вкаран несправедливо в затвора само защото е евреин! Известно е, че те са доста лъжливо племе, но в този случай репутацията им е напълно неоснователна.

Не че особено ме е грижа, че ще ме вземат за защитничка на Драйфус. Просто не искам да бъда погрешно приемана, за каквото и да е. С моята професия трябва много да внимавам, когато става въпрос за политически пристрастия. Не мога да си позволя да деля покровителите си. Въпреки това Блум е много мил човек и беше готов да ме заведе там, където Болдини отказваше, което е единственото, което ме интересува в другите мъже. Ха-ха!

Макар че Беа вече е на осемнайсет месеца, все още не е проходила. Това идеално отговаря на сладкия й характер. Тя е много доволна, когато я оставим да седи на едно място, вперила поглед в хората наоколо. А аз, от своя страна, винаги съм готова да вперя поглед в нея! Толкова е красива. Толкова спокойна. Щастливи сме да имаме дете, което никога не плаче. Болдини се тревожи, че все още не е проговорила. Но аз му казвам — погледни баща й! Могат да минат седмици, без той да каже дума нито на нея, нито на мен. Понякога забравям, че не е истинският й баща, двамата толкова много си приличат.

И така, в онзи ден, с Блум под ръка и мадмоазел Беа в количката, преминахме през въртящите се врати и влязохме в централната част на изложението, за да видим какво ще ни покаже Париж. Вестниците не преувеличаваха тълпите, хаоса и представленията. Една цяла част от града бе преобразена в памет на творбите на Виктор Юго.

Най-голямата тълпа се бе струпала около Човешката зоологическа градина. Защо изложението се нуждаеше от две изложби на негри, беше нещо, което дори не се опитвах да проумея. Но разбира се, спектакълът веднага обезпокои Леон. Той е човек с меко сърце и направи страхотна сцена, възмущавайки се от лошото отношение към „животните“. Аз се огледах смутено, не бях сигурна дали да остана плътно до него, или да се измъкна в друга посока.

И тогава я видях срещу себе си — Жан Юго Доде Шарко. Последното от фамилните й имена предизвика неприятни тръпки по кожата ми. Сведох поглед към Беа и после погледнах нагоре към Жан.

— Връщам се веднага — обещах на Леон, който изобщо не ме слушаше и подкарах количката на Беа към Жан.

— А, мадам Шарко! — възкликнах аз, когато съвсем случайно едно от колелата на количката се блъсна в крака й. — Мислех, че ще разглеждате експозицията, посветена на Виктор Юго.

— Аз живях с Виктор Юго — отвърна тя, вперила поглед напред, упорито отказвайки да ме погледне в очите. — Чела съм произведенията му стотици пъти.

— Животът ви наистина е специален. Струва ми се, че сте извадили истински късмет, че сте останали сираче и сте отгледана от такъв забележителен дядо.

— Наистина беше специално за мен. Много специално.

При тези думи по вените ми премина такъв огън, какъвто никога не бях изпитвала. Обикновено Жан ме отрязваше или се правеше, че не ме познава. Сега се държеше предизвикателно. Тази жена ме предизвикваше!

— А как е любезният ви съпруг? — попитах аз. — Чувам, че не се е мяркал в Париж вече повече от две години.

Отново блъснах обутия й в ботуш крак с колелото на количката, исках да я принудя да погледне надолу.

— Надявам се, че е добре — продължих аз. — Последния път, когато го видях… чакайте да си помисля, дъщеря ми е родена през декември. Значи беше през март същата година? Или Април? Беше горе-долу по времето, когато мосю Болдини рисуваше портрета ви. Доста често отсъствахте от апартамента си. А какъв прекрасен апартамент имате. Особено вестибюлът. Килимът е изключително мек.

Жан се извърна към мен, очите й горяха, ноздрите й трепереха.

— Това бебе ваше ли е? — попита тя.

— Да, това е моето бебе — отвърнах аз, сърцето ми преливаше от гордост.

За момент изобщо не ме интересуваше връзката между нас, пипалата, които бях пуснала в живота и в дома на Жан. Беа е красиво, безценно дете, а не пионка. За мен няма абсолютно никакво значение кой е баща й. Замислих се дали изобщо е трябвало да подхващам с този разговор. Маргьорит казва, че напоследък съм станала много дръзка, че забравям и се държа безразсъдно. Бях готова да отхвърля коментарите й както обикновено, но този път май имаше право.

— Трябваше да се досетя — каза Жан. — Това наистина е специално бебе sans doute.

— Права сте. Специално бебе е. Най-красивото бебе в цял Париж.

— Видях, че се разхождате с Леон Блум — заяви Жан и по лицето й се разля широка, заядлива усмивка. — Колко ужасно е, че детето ви е наследило неговите черти. Тези тъмни очи, носа и цялата мръсотия, която говори за еврейския му произход.

Зяпнах от учудване. Не знам коя от обидите ме нарани повече.

— Това бебе е красиво — настоях аз. — И не е на мосю Блум. Макар че една жена, определено би могла да направи далеч по-лош избор!

— Разбира се, че е на Блум. Само я погледнете! По цялата й физиономия е изписано, че е еврейка. Човек винаги може да познае един евреин само като погледне лицето му!

Не спрях. Не се замислих. Просто се протегнах и блъснах Жан Юго Доде Шарко в мадагаскарската яма — кално, изкуствено блато, където негрите седяха голи, оковани с вериги за дърветата и дъвчеха това, което хората им бяха подхвърлили.

Настъпи ужасна суматоха. Жан се разпищя и започна да вика полицията. Още десет души паднаха в ямата, докато се опитваха да я измъкнат оттам. А аз избягах в обратната посока.

Грабнах Леон за ръката и се втурнах заедно с него и дъщеря си по тротоара, докато не излязохме от l’exposition, като през цялото време, докато вървяхме, Блум не спря своята реч за липсата на хуманност. Едва когато излязохме извън портите на изложението, усети, че наоколо няма кой да го слуша.

Когато спрях на тротоара, за да си поема дъх, Беа впери поглед в мен — присвиваше очи и леко се усмихваше, доволна от бързото возене. Леон също присви очи, но причина беше объркването му.

— Мадам дьо Флориан — започна той, — каква е тази суматоха? Защо бързаме толкова?

— Бутнах Жан Юго в Човешката зоологическа градина.

Леон се разсмя.

— Е — каза той, — това място е много подходящо за нея. Но мога ли да попитам защо го направихте?

— Мразя тази жена. Наистина я мразя. Тя унищожи живота ми още преди да е започнал.

Спрях и го погледнах внимателно. Ако някой може да разбере трагедията на моя живот, това е Леон Блум. Болдини чу историята. И не ми повярва. Бях я разказала и на Le Comte и той реши, че се шегувам. Маргьорит също я знае, но никога не е изказвала каквото и да е мнение. Монахините също знаеха. Разбира се, че знаеха. Та нали самите те ми я разказаха.

— Виктор Юго е мой баща — започнах аз.

Той се изкикоти. Можете ли да си представите, Леон се изкикоти?

— Забавно ли ви се струва? — попитах аз и го побутнах с чадърчето си по крака. — Защото е самата истина.

— Простете ми, мадам дьо Флориан, но мислех, че сте сираче, отгледано в манастир.

— Да, останала съм сираче, също като Жан Юго. Но единствената разлика между нас е, че Виктор Юго е можел да отгледа само една от двете ни. И избрал нея.

Разказах му цялата история. Разказах му за младата прислужница, майка ми, която работила в имението на Юго на остров Гърнзи. Била много красива, с тъмнокафява коса и още по-тъмни очи. Виктор Юго се влюбил в нея в мига, в който я видял да пристъпва под слънчевата светлина. Трябвало му почти година, за да събере куража да я заговори. Бил толкава добър, когато трябвало да слага думите си на хартия, но разговорът лице в лице бил друга работа.

Обзет от любовта си към нея, Виктор най-после събрал сили да завърже разговор. Било за нещо съвсем обикновено — за времето или за цената на маслото. Майка ми го намерила за много мил и между двамата се зародила връзка. Макар да се носели слухове, че отдавна си имал любовница, Юго не се бил усмихвал от момента, в който починала съпругата му Адел, а сега се усмихвал на майка ми. Били приятели много, много дълго време, в продължение на няколко години, преди да консумират връзката си по обичайния начин. Преживяването било толкова впечатляващо, че майка ми веднага разбрала, че е бременна.

Въпреки неудобната ситуация, в която се озовали, и двамата били много щастливи от тази новина. Възнамерявали да се оженят веднага щом Виктор сметнел, че е благоприлично да го направи. Той бил в доста деликатно положение след преждевременната смърт на съпругата си. Любимата му дъщеря била изпратена в приют за душевноболни. Двамата му сина също починали наскоро, вследствие на което внуците му живеели при него. Нямало да се приеме много добре, ако обичаният син на Франция реши да се ожени след всички тези трагични обстоятелства. Освен това стоял въпросът и с внуците. Било им необходимо време, за да свикнат с новото положение.

Виктор отишъл в Париж, за да се опита да се справи със семейните проблеми, майка ми и новороденото й бебе останали в провинцията. За съжаление, колкото по-дълго стоял Виктор в Париж, толкова повече се заплитала ситуацията около него и толкова повече отлагал завръщането си на острова, където някога бил заточен. Немалък проблем представлявала внучката му Жан, капризно момиченце с труден характер.

Скоро след това майка ми, голямата любов на Виктор, се разболяла от туберкулоза. По молба на Юго, от имението й докарали всички възможни лекари, които работели на острова. За съжаление, това не бил Париж и медицината не била на особено високо ниво. Майка ми починала, като ме оставила на грижите на другите прислужници.

Виктор възнамерявал да ме вземе от Гърнзи, да ме заведе в Париж и да ме отгледа като свое дете. Но Жан винаги заставала на пътя му — внучката, която му създавала ужасни проблеми и неприятности. Не след дълго Виктор получил удар. Покосен от съдбата, той не успял да поеме върху плещите си поредното бреме и тъй като аз съм незаконно дете, най-лесното било да се отърве от мен. Да не споменаваме факта, че съм му напомняла за майка ми, чиято загуба ужасно му тежала.

В крайна сметка все пак съм се озовала в Париж. Но вместо да ме заведе в имението на семейство Юго, Виктор ме оставил в манастира, където майка му някога потърсила утеха. Направил го, макар че публично се бил изказвал срещу католическата църква. Предполагам, че когато човек е отчаян, се връща към онова, на което майка му го е научила. Ще ми се и аз да имах тази привилегия.

Виктор Юго ме оставил при монахините и им дал пари да се грижат за мен. Обещал да се върне, когато порасна, когато положението с внучката му се подобри. Жан била коварна душица, отвратителна пикла, която, след като разбрала за съществуването ми, избягала от вкъщи и отказала да се върне, докато той не й обещал да направи така, че никога да не се мяркам пред очите й. Виктор й обещал, но смятал, че това ще бъде временно. Вярвал, че в края на краищата ще я накара да приеме ситуацията.

Уви, така и не получил възможността да го направи. Виктор Юго починал само няколко години по-късно.

— И това — завърших аз, бузите ми горяха, а гласът трудно излизаше от гърлото ми — е историята на моя произход.

— Какъв удивителен разказ — заяви Блум, извади копринената кърпичка от джоба си и избърса челото си. — Винаги съм знаел, че си специална, Март, и сега разбирам причината.

— О, Леон! — възкликнах аз, бях толкова благодарна, че най-после открих един човек, който не се разсмя, когато му разказах историята. — Благодаря ти за тези думи!

Хвърлих се към него и попаднах право в обятията му. Той ме потупа по главата и целуна косата ми.

— Хайде, стига — повтаряше отново и отново. — Стига, стига.

Когато най-после вдигнах поглед, Леон взе ръката ми и нежно я целуна по кокалчетата.

— Юго толкова би се гордял с теб — каза той. — Виж колко много си постигнала. Ти си прекрасен човек както по лице, така и по душа.

— О, Леон, благодаря ти! Това означава много за мен.

Изведнъж усетих, че нещо ме гледа от другата страна на улицата, усетих върху лицето си парещия поглед на друг човек. Вдигнах очи и видях Жан да стои на няколко метра зад Леон. Беше видяла цялата сцена. Не бях сигурна какво бе успяла или не бе успяла да чуе. Единственото, което видях, бе, че се усмихваше лукаво, а ъгълчетата на устните й се бяха извили като рогата на дявола.

[1] The Exhibit of American Negroes — изложба с хиляди фотографии и стотици книги, посветени на живота на афроамериканците до 1900 г., включена в Световното изложение в Париж през 1900 г., известно като „Изложението на века“. — Б.р. ↑

[2] Леон Блум (1872 — 1950) е френски политик, свързан със съвременните социалистически идеи, три пъти министър-председател на Франция. — Б.пр. ↑

Chapitre LXV

Службата в памет на Сандра Потър беше прекрасна дотолкова, доколкото се очаква подобни събития да бъдат точно такива — прекрасни, сдържани, дискретни. Присъстваха всички обичайни елементи от едно погребение — цветя, сълзи и много думи за Христос, който прибира при себе си тези, които обича.

През деня ръмеше ситен дъждец. Над града, в който обичайно беше така адски слънчево, се бе събрала лека мъгла. Ейприл издържа цялата церемония, успя да изкара службата, да каже и да направи всичко, което се очакваше от нея. В един момент произнесе кратка реч, без нито за миг да вдигне глава от бележките си.

След като всичко приключи, застана пред църквата заедно с баща си и брат си и се заприказва с лекарите и сестрите, дошли да почетат паметта на починалата. Изричаше обичайните банални думи, а хората, наредили се на опашка, един по един изказваха съболезнованията си. Докато се усмихваше сдържано и прегръщаше напълно непознати — и мъже, и жени, които бе срещнала само веднъж, мислеше за Март. Ейприл поне познаваше майка си. Познаваше и баща си. Беше прекарала хиляди минути с тях, минути, за които да си спомня дълго след смъртта им.

Жан Юго. Какво гадно същество.

Ейприл изпита известно чувство за вина. От всички починали жени, за които можеше да си мисли в този ден, Март и Жан не бяха най-логичният избор. Но размислите за Exposition Universelle, успяваха да държат мислите й далеч от другите неща. Далеч от това, което се намираше в сребристобелия ковчег в предната част на църквата. Докато в главата й се въртеше човешката зоологическа градина, можеше да не мисли за майки. Не й се налагаше да мисли и за дъщери. Нито да разсъждава защо, когато прочете за раждането на Беа, изпита толкова дълбока и разтърсваща болка.

И нещо много по-важно, не й се налагаше да си задава въпроса защо съпругът й беше единственият, който не успя да присъства. Изглежда, всичко беше свършено, повече нямаше „ако“. Ейприл му бе бясна толкова отдавна, че не очакваше отсъствието му да я нарани.

Редицата сякаш нямаше да свърши никога, безкрайният поток от доброжелатели, чиито съболезнования почти не достигаха до нея. Раздразнението на Ейприл нарастваше с всеки следващ човек, който й казваше каква прекрасна пациентка е била майка й, колко сладка и послушна. Разбира се, че е била послушна. След заболяването Сандра Потър се бе превърнала от възрастен човек в дете. Последните си дни бе прекарала на легло, хранена от някой друг, без да създава никакви проблеми, сладко и отстъпчиво същество, твърде подобно на Беа на Март.

Когато и последният от гостите си отиде, мъглата започна да се вдига. Браян погледна часовника си. Дори той беше отегчен. Времето беше кратко, но следобедите бяха дълги. Вълните не бяха така подходящи за сърф, когато приливът започнеше. Нямаше много време, ако искаше да се възползва от този ден.

— Е, какво следва? — попита Ейприл, когато всички най-после си тръгнаха. — Татко не иска да ходи на гробищата. Кажи ми какво да правим сега.

— Нямам представа — отвърна Браян. — Предполагам, че трябва да отидем на обяд. Всички трябва да хапнем нещо.

— Не мога да си представя, че някога отново ще изпитам глад.

Ейприл придърпа жилетката по-плътно около себе си, по кожата й пробягаха тръпки. Ковчегът бе съвсем близо до нея. Кльощави, потни мъже го качваха в катафалката.

— Церемонията беше много хубава и всичко беше както трябва — каза тя, — но ми се струва толкова празно и безсмислено. Нали разбираш какво искам да кажа?

— Ейприл…

— Добре, може би думите ми звучат малко грубо. Може би аз съм тази, която е празна и безсмислена.

— Ей, Ейприл…

— Като че ли… какво се очаква да направим сега? Нямам предвид обяда. Болестта на мама беше фонът, белият шум, който съпътстваше живота ни през последните двайсет години. Какво ще правим от тук нататък?

Браян се намръщи и сложи ръка на рамото й.

— Мисля, че все още не сме приключили напълно — каза той и посочи зад гърба й. — Имаме още гости.

Ейприл се обърна, на лицето й автоматично се изписа вече заучената усмивка. О, здравейте, докторе, благодаря ви, че се грижехте за майка ми някъде през пролетта на 2003 година.

Но зад гърба на Ейприл не беше застанал поредният представител на медицинското съсловие, придуман да дойде тук от шефа на шефа си. Срещу нея стоеше Трой Едуард Воут III от плът и кръв, а от двете му страни бяха застанали дъщерите му. Трудно й беше да повярва, че това наистина е той, и трябваше да се обърне към Браян за потвърждение. Брат й кимна и след това се усмихна така, сякаш искаше да каже: Винаги съм вярвал в Трой. Винаги съм вярвал и в двама ви. Браян си беше такъв. Виждаше най-доброто.

Ейприл отвори уста и застана като закована на мястото си. Браян я бутна по гърба. Тя залитна и пристъпи напред. Той продължи да я бута, докато се озова притисната до гърдите на Трой и мокрото й лице изцапа костюма му за две хиляди долара.

— Клои, Челси — заподсмърча Ейприл, когато се отдръпна от Трой.

Момичетата. Ще започне с тях. Беше й прекалено трудно да се обърне към баща им.

— Много ви благодаря, че дойдохте. Знам, че и двете е трябвало да пътувате отдалеч.

Едната ръка на Трой бе хванала края на жилетката й и леко го стискаше.

— Разбира се, че ще дойдем — заговори Челси, както винаги от името на двете.

Клои почти не им обръщаше внимание, вместо това гледаше Браян по начина, типичен за младите момичета.

— Обичаме те, Ейприл.

Челси я прегърна и Ейприл усети как нещо леко я бутна отстрани. Усмихна се, когато разбра какво беше.

— Тази чанта ми е позната — каза тя. — Много ти подхожда.

— Всички умират от завист! Откакто ми я изпрати, я нося всеки ден! — заяви Челси с усмивка и след това се намръщи. — Предполагам, че не е много редно да говорим за чанти по време на погребение.

— Аха… — измърмори Клои, това бе нейният начин да изкаже съболезнования.

Въпреки това Ейприл прегърна и нея.

— Благодаря ви, че дойдохте, момичета — каза тя. — Присъствието ви означава много за мен.

— Здравей, братле, какво става? — обади се Браян, Ейприл не видя нищо, освен че силната ръка на Трой сграбчи ръката на Браян. — Радвам се, че успя да дойдеш.

— Съжалявам, Браян. Знам, че ви е много, много тежко.

Ейприл се заслуша в шума, идващ от двамата прегръщащи се мъже, чу как взаимно се потупаха по раменете.

— Благодаря, Трой — Браян се появи пред очите й и хвърли към Ейприл поглед, чисто значение тя не разбра. — Е, аз отивам да видя къде изчезнаха Али и татко. Челси и Клои, искате ли да дойдете с мен?

Двете момичета кимнаха едновременно, едното с нежелание, другото с доста повече радост.

— Добре — заяви Браян. — Трой, Ейприл, с вас ще се видим по-късно в ресторанта.

Ейприл остана на мястото си, заслушана в бърборенето на Клои и Челси, които се отдалечаваха, едната обвиняваше другата, че е ожулила „любимите й обувки“. Затвори очи и се съсредоточи върху дишането си. Вдишай, издишай. Вдишай, издишай. Толкова беше просто.

— Възнамеряваш ли по някое време да ме погледнеш в очите? — попита Трой някъде около десетото вдишване. — Или ще продължаваш да стоиш с гръб към мен? Мога да почакам. Мога да те чакам вечно.

Прозвуча като предизвикателство, но тогава Ейприл помисли за майка си. Помисли и за баща си и за пясъка, който се бе изнизал между пръстите му толкова бързо. Можеше и да откаже да се обърне. Но какво щеше да спечели от това?

Стисна очи, пое дълбоко въздух, завъртя се на пети и се обърна с лице към съпруга си.

Chapitre LXVI

— Хайде — подкани я Трой — да се поразходим.

— Какво?

Ейприл очакваше да прояви малко повече топлина, поне да поднесе съболезнованията си.

— Тръгвай, хайде!

Без да се обърне, за да се увери, че го следва. Трой тръгна по тротоара на запад, към хотел „Коронадо“, чиито червени конусовидни покриви се издигаха над съседните сгради. Ако Коронадо можеше да се похвали с нещо, това беше хотелът. Той беше основната забележителност, любимото дете на града, с толкова изявена индивидуалност, че останалата част от острова нямаше никакъв шанс да блесне.

— Идваш ли? — подвикна Трой през рамо.

Ейприл хвърли поглед към църквата. После погледна гърба на съпруга си. Погледна отново към църквата и тогава, сякаш краката й се задействаха от само себе си, се завтече след Трой.

— Как мина полетът? — попита тя, когато тръгна редом с него.

— Чудесно — измърмори той и ускори крачка.

Стигнаха до улицата и Трой натисна бутона на светофара. Ейприл очакваше да я хване за ръка. Не го направи.

— Защо се правиш на обиден, когато ти си…

— Да, аз съм този, който ти изневери. Знам. Не бих могъл да го забравя, колкото и да искам.

Ейприл спря на ъгъла. Зеленото човече се появи от другата страна на улицата, премигваше, подканяше ги да продължат. Една група туристи мина покрай тях, хората се опитваха да не ги зяпат, но бяха наострили уши да чуят задаващия се скандал. Този вдясно беше прелюбодеец. Прелюбодеец в костюм, докато всички останали бяха по джапанки. Колко типично.

— Трой! — извика Ейприл. — Спри! Не си тръгвай така!

Той вече бе стигнал средата на улицата.

Ейприл се спусна след него, почти подтичваше, високите й токчета почукваха по асфалта. Когато стигна до него, той бе застанал в началото на плажа и наблюдаваше тъжните сиви вълни, които се блъскаха в пясъка. Тогава Ейприл си помисли за брат си. Вълните бяха малки, сърдити, неподходящи за сърф. Днес Браян нямаше да намери утеха в тях.

— Защо се държиш така рязко с мен? — попита Ейприл. — Ти си този, който реши да дойде. Не съм те молила за това. Дори не съм мислила, че ще го направиш.

— За кой ли път проявяваш изключително доверие в мен. Не си мислела, че ще дойда на погребението на майка ти? Надявам се, че каквито и да бяха обстоятелствата, ако бях на твое място, ти също щеше да дойдеш на погребението на майка ми.

— Така е. Разбира се. Без съмнение — отвърна Ейприл леко объркана.

Никога не й бе минавало през ум, че майката на Трой, кралицата на Уестчестър, може да умре. Тя беше като хлебарките. Беше надживяла седем съпрузи, както и ядрената зима, настъпила в собствената й душа.

— Но ти каза, че ще се опиташ да дойдеш, затова аз, естествено…

— Трябва да го чуя от теб самата, Ейприл — започна Трой, събу мокасините си „Гучи“ и ги остави на няколко метра от един бездомник. — Ти трябва да ми кажеш, че се развеждаме.

— Не знаех, че сме стигнали до някакво решение. Но ако ти го искаш, не знам защо очакваш да го кажа аз.

— Не го искам! — извика той и обърна глава към небето. — Не го искам.

— Имам чувството, че се опитваш да направиш така, че аз да изляза лошата.

Трой се изсмя, остро и силно.

— Не, убеден съм, че тази роля е запазена за мен — каза той. — Какво очакваш да си помисля? Казах ти да направиш своя избор. Да решиш дали ще продължим напред или не. И тъй като не си се обаждала от колко? От няколко седмици?

— Не е чак толкова отдавна.

— За семейни хора е равнозначно на години. Все си мислех, че ако по някаква причина настъпи край на брака ни, ще бъдеш така добра поне да ми го съобщиш, вместо да ме караш сам да стигам до този извод, като отказваш да се свържеш с мен и се криеш в някоя чужда държава.

Трой стъпи на плажната ивица и тръгна по пясъка. Ейприл хвърли един поглед на официалните си обувки, след това погледна бездомника. Изруга няколко пъти, събу обувките си и тръгна през пясъка към съпруга си, вече почти бивш.

— Наистина е мило — заяви тя, след като най-после стигна до него, Трой беше седнал на земята с лице към океана. — Говориш за развод само един час след погребението на майка ми. Много ти благодаря, направи деня ми незабравим.

— Говоря за развод само защото ти започна този разговор. По твоя си начин. А що се отнася до майка ти, не се дръж така, сякаш си преживяла огромен шок. За теб тя беше мъртва още от деня, в който се запознахме. Фактът, че все още е жива, а не е починала отдавна от някаква неназована болест, беше най-голямата изненада, която разбрах едва на петата ни среща.

— Не е честно да се държиш така — отвърна Ейприл.

След това се сети за думите на Люк. Каза ми, че е починала. Може би все пак Трой беше прав.

— Сигурно си права — отбеляза той. — Не се държа честно. Но и ти също.

Трой поклати глава. Ейприл продължаваше да стои изправена до него, вятърът развяваше косата й, а ръцете й бяха притиснати плътно около кръста.

— Какво очакваше да си помисля? — попита тя. — Първо ми изневери. След това се държиш така, сякаш си постъпил страхотно, като си призна. После отиде в Лондон, на едно пътуване с влак разстояние от мен, и остана там заедно с въпросната любовница…

— Едва ли можеш да я наречеш любовница.

— Сексуалната ти партньорка. Както и да е. Беше в Лондон с нея и отказа да дойдеш да ме видиш. Как според теб би си обяснил подобна ситуация един разумен човек?

— Не направих усилие. Не мога да споря по този въпрос. Но как се държеше ти, когато ни разделяше само масата за закуска? Или диванът? Или когато бяхме в едно и също легло? Ти също отказваше да ме видиш, когато беше в Ню Йорк. Беше до мен, но можеше съвсем спокойно да си някъде в Париж.

— Какво друго очакваше? Ти направи онова страхотно самопризнание, след което започнах да си задавам въпроса дали изобщо те познавам. Защото моят съпруг е мил и верен и никога не би направил подобно нещо. Даже не ми го каза лично. Вдигна телефона и ми го заяви директно, разтовари се, без дори да ми дадеш възможност да си поема дъх.

— Права си. Щеше да е по-добре да ти го кажа лично…

— Да.

А най-добре щеше да е изобщо да не ми го беше казал.

— И на всичко отгоре малко по-късно най-неочаквано си признаваш: Изневерих и на бившата си жена! Което, доколкото разбирам, не би трябвало да има нищо общо с мен. Но не е така. Защото тук вече има модел на поведение. И точно такива модели изграждат личността.

— Изобщо не трябваше да ти казвам за Сузана.

— Не, по дяволите! — измърмори Ейприл, вълните и небето погребаха думите й.

— Но ти ме попита. А не можеш да сравняваш двете връзки. Първият ми брак приключи още преди да е започнал. Спомням си, че стоях пред олтара, потта се стичаше по лицето ми и си мислех колко време ще е необходимо на мафиотското семейство на Сузана да ме убие, ако се опитам да се измъкна в този момент. Много добре знаеш, че целият ми брак със Сузана просъществува по-кратко от нашата връзка преди брака?

— Така ли? — попита Ейприл и зарови пръстите на краката си в студения, влажен пясък. — Май за пръв път чувам това.

— Двамата със Сузана бяхме женени точно толкова, колкото бе необходимо, за да създадем две дъщери с петнайсет месеца разлика помежду им. Първият път, когато Сузана ми изпрати документите за развод, а това се случи общо четири път, беше бременна в седмия месец с Челси. Всеки път тя изтегляше молбата, но без съмнение щеше да я подаде и пети пъти, ако не бях събрал достатъчно смелост сам да сложа край.

— Подала е молба за развод, докато е била бременна? С Челси?

— Да. И после го направи отново, този път беше бременна с Клои. Затова изобщо не можеш да ми говориш за модели на поведение. Въобще не е същото. С теб, когато това се случи, се чувствах ужасно самотен. И нека да сме наясно, не те обвинявам. Но тогава ти се беше върнала от онзи голям търг в Тексас. Беше се случило нещо с майка ти или с баща ти. Или нещо друго. Не искаше да ми кажеш. Дойде си вкъщи мрачна и тъжна и непрекъснато твърдеше, че всичко е наред! Беше толкова далеч от мен.

— Тексас? — Ейприл се замисли за момент.

Да, наистина бе ходила в Тексас, но Тексас не означаваше нищо за нея. Толкова ли разстроена се е прибрала вкъщи?

— Нещата се натрупаха — продължи Трой. — Твоето отдръпване. Предполагам, че това се случва във всеки брак, продължил повече от две години, но какво знаех аз по въпроса? Не бе необходимо да ми даваш обяснения. Връзките преминават през различни фази. Сега го разбирам. Бракът се променя. Може да е щастлив или нещастен, или нито едно от двете. Има приливи и отливи.

— Какво имаш предвид? — попита Ейприл. — Приливът ли е доброто или отливът? Защото имам аргументи и в двете посоки.

Тъй като беше израсла на три преки от Тихия океан, дните й бяха планирани около цикъла на приливите. Кога да отидеш на разходка, кога да караш сърф, кога да се печеш на слънце, кога да наблюдаваш залеза, пиейки бира, открадната от близкия магазин. При прилив водата идваше по-близо, вълните ставаха по-големи и по-величествени. Но при отлив се откриваше достатъчно пространство да тичаш, да се разхождаш, да проучваш огромния плаж.

— Всъщност — продължи Трой и се засмя леко, — не знам. Не разбирам дори собствената си аналогия.

— Нищо не се случи в Тексас — заяви Ейприл. — Нищо особено. На търга се продаваше една тоалетка, която ми заприлича на абсолютно копие на тоалетката на мама. Но после се оказа, че не е същата. Периодът не съвпадаше. След това баща ми се обади, каза, че е спешно. Както може би си спомняш, взех самолета и отидох да го видя. Оказа се, че в действителност няма нищо тревожно. Така че, когато казвах, че „всичко е наред“, това бе самата истина. Всичко си беше постарому, нищо не се бе променило. Странно как липсата на промяна може да ти нанесе такъв удар.

Трой кимна.

— Затова — продължи Ейприл, — съжалявам, ако съм ти се сторила отчуждена. Но реакцията ти бе напълно несъпоставима със случилото се.

Не че случайният секс, предизвикан от самота, бе нещо нечувано. Не че и Ейприл не беше направила същото.

— Разбира се — съгласи се Трой, — само се опитвам да ти обясня причината за постъпката си, което не е същото като извинение. Това, което се опитвам да ти кажа, е, че се почувствах отхвърлен. След това заминах за Сингапур и тя беше там — една жена с открито сърце, готова да ме изслуша.

— Винаги се намира по някоя такава.

— Беше ужасно. Когато изневерявах на Сузана не чувствах нищо. Абсолютно нищо. Когато изневерих на теб, моментално се почувствах като най-голямото лайно на света.

— Това е добре.

— Радвам се, че сме на едно и също мнение.

— Ще ми се да не ми беше казвал — изтърси неочаквано Ейприл.

— Моля?

— За станалото в Сингапур. Защо ми го каза, след като е било само секс за една нощ? Било е съвсем различно от случаите със Сузана, така че между двете няма връзка.

— Защото вярвам в честността в брака — отвърна Трой. — И съм малко притеснен, че ти не вярваш в нея.

— Но признанието облекчи чувството ти за вина, а на мен не ми помогна с нищо. С нищо. Единственото, което правя след него, е да седя и да се чудя кога ще ми поднесеш следващата лоша новина.

— Сигурно се шегуваш…

— Знам, че може да ти прозвучи странно. Но това е положението. По-ядосана съм от факта, че ме въвлече в цялата тази история, отколкото за това, че тя изобщо се е случила, особено, при положение че няма да се случи отново. Не е необходимо съпрузите да знаят абсолютно всичко един за друг. Това, което си направил, нямаше никакво отношение към нас двамата, докато ти не реши, че има.

— По дяволите! — изруга Трой и покри лицето си с ръце. — Никога не бях мислил по този начин. Вярвам в абсолютната честност и откритост в брака, особено в нашия брак, защото подобно отношение никога не е съществувало между моите родители, още по-малко в първия ми брак. Исках при нас да е различно, защото наистина беше различно. Всички бяхме… сме различни. Но дявол да го вземе! Не че съм напълно съгласен с теб, но разбирам позицията ти. Наистина я разбирам.

Месеци наред Ейприл си бе задавала въпроса дали след седемгодишен брак наистина познава този човек. Но в този момент — съвсем внезапно и неочаквано тя осъзна, че незабавното признание на грешката напълно съответства на всичко, което знае за своя съпруг. Трой вярваше, че всичко е черно и бяло, беше човек, който спазва правилата и тъй като никой не може да е идеален през цялото време, когато се случеше да наруши някое нравило, той незабавно се опитваше да го поправи, без значение от щетите.

— А аз разбирам защо ми го каза — заяви тя. — Защо изобщо го направи и защо избра този начин. Бях страшно ядосана, но не бях справедлива. Така и не ти казах какви чувства изпитвам, може би защото аз самата не ги съзнавах. Но имам усещането, че когато се случи нещо лошо, то някак отваря пътя, за да се случват и други лоши неща. Замисляш се за възможно най-лошия сценарий и започваш да си го представяш така, сякаш е съвсем реален.

Най-лошото дори не бе това, че Трой й е изневерил. Вероятно би могла да го преживее. Но можеше ли да преживее втория път или третия, или кой знае още колко? Дали след секса за една нощ той няма да започне паралелна връзка и накрая да създаде второ семейство някъде в Кънектикът? За Ейприл изневярата беше като постоянна диагноза, от тези, които в крайна сметка водят до смърт.

— В последните двайсет години чакам майка ми да умре — каза Ейприл. — Целият ми предишен живот беше чудесен и изведнъж установихме, че майка ми е болна и че оттам нататък положението й само ще се влошава. Казаха ни, че болестта постепенно ще разяжда мозъка й, че ще го превърне в швейцарско сирене и после в нищо. И аз чаках и чаках края на болестта й. Съжалявам, ако съм постъпила и с теб по същия начин. Съжалявам, ако непрекъснато съм очаквала да се случи най-лошото.

— Господи, Ейприл! — възкликна Трой и вдигна глава, на челото му бе останал червен отпечатък от часовника му. — Не можеш да мислиш по този начин. Не можеш да живееш в очакване да се случи нещо лошо. Това е ужасно.

Ейприл сви рамене. Трой беше прав. Наистина беше ужасно.

— Има и още нещо — въздъхна Ейприл. — Спомняш ли си какво стана преди няколко години? Беше някъде около петата годишнина от сватбата ни. Разговарях с брат ми по телефона, бях се затворила в дрешника…

— Плачеше — сети се Трой, присви очи и погледна към океана. — Беше облечена в коктейлна рокля, носеше диаманти и плачеше. Освен това крещеше. Винаги си толкова спокойна. Никога преди това не бях те чувал да крещиш, особено на прекрасния Браян Потър, който никога не греши.

Погледна към Ейприл и й намигна — връзката с брат и винаги е била повод за шегички между тях. Кои други брат и сестра изпитват толкова силно уважение един към друг и никога не се оплакват? Беше направо неестествено.

— Да — отговори Ейприл, — крещях му. Така да се каже.

Не мога да го направя, Браян. Радвам се, че ти си по-силен от мен. Но аз не мога и няма да го направя.

— Браян се беше подложил на тест — продължи тя, — за да провери дали носи гена на майка ни. Заболяването й е генетично. Не съм сигурна дали съм ти го споменавала.

— Не си — отвърна Трой. — Винаги съм си задавал този въпрос… но ти нищо не казваше… затова реших…

— Татко току-що ни беше казал. Браян веднага отиде да си направи тест. А аз? Ами аз просто не исках доказателства за това колко безнадеждно жалък е произходът ми, както казваме в моя бизнес. Или с по-прости думи, колко съм увредена.

— А Браян? — попита той. — Как е той?

Абсолютно неувреден.

— А ти? Ще се опиташ ли да разбереш? Чакай. Мисля, че вече знам отговора — каза той и се усмихна едва доловимо.

— Преди си казвах „никога“, но сега не съм толкова сигурна. Понякога очакването на лошата новина е по-страшно от това да я научиш. Психическото мъчение, на което се подложих през изминалите месеци, беше много по-лошо от шока да науча какво се е случило. По същия начин очакването на смъртта на майка ми бе стократно по-болезнено от самата й смърт. Затова може би… може би ще реша да разбера истината.

Имаше и още нещо, което остана неизказано. В началото, когато бракът им все още беше щастлив и когато съществуването му не беше поставяно под въпрос, Ейприл винаги бе смятала, че тя е късметлийката. Трой твърдеше, че той се чувства по същия начин, а брат й заявяваше, че най-сполучливите бракове са като техния, когато и двете страни имат чувството, че са получили повече, отколкото са дали.

Но Трой нямаше да се смята за голям късметлия, ако имаше сигурни доказателства, че Ейприл ще приключи живота си прикована на легло и напълно неадекватна. Нямаше да смята, че е сключил успешен брак, щом получи доказателства за увредените й гени. Сега вече нямаше чак толкова значение. Нямаше нищо подписано черно на бяло или узаконено по някакъв друг начин, но бе твърде невероятно в бъдеще той да обслужва болна жена.

— Няма да ти казвам как трябва да постъпиш според мен — заяви Трой. — Но искам да сме наясно — нали знаеш, че това изобщо не ме интересува? Искам да кажа това дали носиш този ген или не. Най-вероятно си мислиш за скапаното си наследство и други такива глупости…

Ейприл се усмихна, изненадана, че той все още успява да чете мислите й толкова добре.

— С две думи. Изобщо не ме интересува от какво би могла да се разболееш — каза той.

— Ами… благодаря! — Усмивката й стана по-широка. — Интересен начин на изразяване.

— Ще се справим с всичко, което се случи, независимо дали става въпрос за болест или за нещо друго. И като казвам ние, имам предвид точно това. Каза ми да заявя, че искам развод, но няма да го чуеш от мен, защото просто не е вярно.

Гласът на Трой, който винаги беше силен, категоричен и твърд, започна да трепери. Ейприл беше стъписана. Никога не го бе виждала толкова разстроен, толкова уязвим, дори когато й каза за Уилоу. Вярно е, че тогава го бе направил по телефона, и може би имаше значение, но в последвалите разговори също не бе проявил такава слабост. Вярно е, че както винаги Трой изглеждаше изключително сдържан на външен вид и никой от хората на плажа не би помислил, че в момента между тях се разиграва драма. Но за него това си беше демонстрация, при това изключително силна.

— Благодаря — каза Ейприл. — Благодаря ти, че го казваш.

Аз също не искам развод.

Думите бяха на върха на езика й, но не можеше да ги изрече. Наистина ли мислеше така? Или просто това бе ответна реакция? Съпругът ти казва нещо и ти отвръщаш подобаващо.

Когато тя замълча. Трой кимна, прехапа долната си устна и очите му се напълниха със сълзи.

— Ще тръгваме ли? — попита той и посочи с глава към пътя. — Разговорът не е приключил, но аз като че ли нямам какво повече да кажа.

Ейприл също кимна в отговор. Тя също бе казала почти всичко, което имаше да казва, но оставаше още един въпрос, който искаше да зададе. Трой бе приел с разбиране мнението й относно признанието му за случилото се с Уилоу. Ейприл също трябваше да прояви уважение към неговото мнение.

— Трябва да те попитам нещо — започна тя, докато двамата вървяха към улицата. — Не се опитвам да отварям стари рани, наистина не искам да го правя. Но трябва да те попитам.

— Ами, добре — засмя се нервно той. — Мога само да си представя в какви неприятности ще се набъркам този път.

— Няма да има неприятности. Обещавам — заяви Ейприл и пое дълбоко дъх. — Ами ако аз преспя с някого? Само за една нощ. Би ли искал да научиш?

— Що за въпрос е това. Разбира се… — започна Трой и се спря.

Погледна я и след това леко наклони глава наляво.

— Помисли добре, преди да ми отговориш — предупреди го Ейприл, вперила очи в неговите.

— Разбира се…

— Мисли.

— Разбира се, всичко би зависило от конкретната ситуация — каза той накрая.

— Какво ще стане, ако тази вечер ти вземеш самолета за вкъщи…

— Тази вечер няма да вземам самолета за вкъщи.

— Какво ще стане, ако го направиш, а аз изляза с брат ми да пийнем по нещо и срещна някое момче, с което съм ходила в гимназията?

— Момче, с което си ходила в гимназията ли? — попита Трой предпазливо, изглеждаше леко озадачен.

— Ами да. Ако да кажем срещна Мигел Гутиерес. Беше страхотен футболист.

— Има ли нещо, което трябва да знам за този Мигел?

— Не! Разбира се, че не! Не съм го виждала от петнайсет години. Дори не сме се целували. Просто избирам съвсем случаен човек.

— И чужденец — отбеляза Трой.

— Да.

— А аферата ви ще се случи, защото си тъжна, самотна и вероятно все още си ми доста сърдита? А Мигел е чаровен, интересен и най-вероятно секси?

— Нещо такова.

Трой въздъхна.

— Не — заяви той. — Съгласен съм с това, което каза. Малко съм изненадан, че промених мнението си, но съм съгласен с теб. Не бих искал да знам за него. Можеш да го запазиш за себе си.

Макар да не беше сигурна, Ейприл все пак реши, че Трой е разбрал абсолютно всичко, което искаше да му каже. Повече никога нямаше да повдига тази тема.

— Вече почти приключих работата си в Париж — каза тя, когато откриха изоставените си обувки, за щастие, никой от преминаващите наоколо не ги бе изтъргувал за бутилка уиски. — Сигурно ще се прибера вкъщи до седмица.

— Вкъщи — гласът му пресекна. — Имаш намерение да се върнеш в апартамента, така ли?

— Да — опита се да го заяви категорично. — Засега. Искам да кажа, ако ти нямаш нищо против.

Трой направи някакво движение с глава, което не означаваше нито да, нито не. Двамата изтупаха пясъка от ходилата си. След като си обу обувките, Ейприл вдигна поглед. Трой я наблюдаваше с изражение, което не можеше да определи.

— Това решение… — започна той. — Това решение ли е? Или първата от поредица стъпки?

— Това е първата стъпка. Не знам какво ще се случи, но и това е нещо.

— Какъв е шансът, Воут? Кажи ми процентите!

— Може би петдесет на петдесет — отвърна тя и му намигна.

В голяма степен Ейприл се шегуваше, но според нея шанс от петдесет на петдесет не бе далеч от истината. Не беше най-доброто, но Ейприл все пак се радваше на правото на избор.

— Направо ме убиваш — заяви той и й се усмихна в отговор. — Като да хвърляме ези-тура.

— Така ли? Статистиката е доста уклончива!

По лицето на Трой се разля широка усмивка.

— Е — каза той, — поне знам къде сме. За момента.

Протегна ръка. Ейприл я пое.

Двамата стъпиха на пешеходната пътека с преплетени пръсти. Ейприл се чувстваше някак по-лека и обнадеждена. Реакцията й беше твърде странна, като се има предвид, че бракът й е на ръба, а преди малко бе видяла как майка й завинаги си отива. Но това му беше хубавото на дъното. От тук нататък можеш да гледаш само нагоре.

Chapitre LXVII

Ейприл се върна в Париж изтощена, нервите й бяха изопнати до краен предел. Всеки път, когато излизаше от апартамента, имаше усещането, че шумът и миризмите на града буквално я задушават. Мотопедите винаги ли са били така противни? Миризмата на варено пиле пред сградата й винаги ли е била така натрапчива?

Полетът й бе след три дни и часовникът в главата й тиктакаше. Всяка изминала секунда я приближаваше с една крачка по-близо до края, поне до края на престоя й в Париж, а усилията да направи нещо за вещите на Март все още не се бяха увенчали с успех. Нямаше никаква представа как ще изглежда каталогът, дали в него ще фигурират думите „частна колекция“ или цялото име на Март. За капак на неяснотите с каталога, Ейприл нямаше никаква представа как щеше да изглежда собственият й живот, когато се прибере. Преди Ню Йорк бе толкова далечен, но сега препускаше към нея с бясна скорост.

Остана много изненадана, когато една събота Люк й се обади. Откакто се бе върнала от Сан Диего, бяха разменяли по някой бърз поздрав, когато се засичаха в апартамента на Март. Контактите им бяха изцяло от професионален характер и Ейприл не очакваше той да й се обади по някакъв друг повод, въпреки че когато го осъзна, се почувства леко тъжна и изоставена.

Въпреки откровено приличното поведение на Люк (къде бяха останали сексуалните му намеци?), й се струваше, че вдигането на телефона граничи с предателство. Бяха правили секс и тя не каза на Трой (поне не директно), а според повечето критерии това не беше правилно. В самия факт, че отговори на обаждането, имаше нещо подло и подмолно, като че ли бяха съучастници, макар в самата постъпка да нямаше нищо неприлично. Ейприл вече не се заблуждаваше, че Люк гледа на нея само като на колежка, но тази мисъл й бе неприятна и начинът, по който реагираше на нея, я тревожеше повече, отколкото това как ще се държи по време на самия разговор.

— Мосю Тебо — започна Ейприл и най-неочаквано се развълнува, когато чу гласа му, все едно разговаряше с отдавна изгубен скъп приятел.

Макар че приятелството им бе съвсем отскоро, за нея Люк със сигурност беше изгубен и скъп по начин, който беше изключително типичен и важеше само за Тебо. Той беше най-близкият й приятел в Париж, мъжът, който й помогна да открие Март, мъжът, който й помогна да открие толкова много други неща.

— Имам une plainte — заяви Люк, обичайната му игривост се беше завърнала и сега звучеше във всяка негова дума.

— Оплакване ли? Е, ще трябва да се наредиш на опашката.

— Откакто се върна от Калифорния, изобщо не сме се забавлявали. Само работим. Имам чувството, че насила се опитваш да ме заразиш с вашия агресивен американизъм.

Сърцето на Ейприл биеше като лудо в гърдите й. Какво се очакваше да отговори? Дали не трябваше да му даде някакво обяснение? До каква степен отношенията й с Трой се бяха променили, въпреки известното взаимно разбирателство и споразумението, че вероятно нещата биха могли да се оправят, макар и да не беше сигурно. Освен това, разбира се, не трябваше да забравя и Делфин Видал. Какво правеше Люк, защо се мотаеше с нея, когато Делфин присъстваше в живота му? Ейприл имаше да му каже толкова много неща, че вероятно щеше да е най-добре да замълчи.

— Американизъм ли? Нищо подобно — настоя тя. — Знам, че нищо не би могло да те откъсне от парижкия ти начин на живот.

— Хм, мисля, че съм доказал, че не е така, non? Кажи ми, Ейприл, ходила ли си някога в „Ла Гилотин“?

Ейприл нервно се засмя.

— Не и буквално. Но имам усещането, че напоследък доста често съм подложена на символична гилотина.

— Това е джаз клуб — обясни той. — В пети район. Днес там ще свири една група и реших, че трябва да отидем.

— Решил си значи.

— Идеята е перфектна, това е последният ти шанс да са насладиш на този град. Заминаваш в понеделник, non?

— Добра памет.

— Само за някои неща — отвърна той. — Значи решено, отиваме. Тази вечер. Не приемам отказ.

Ейприл замълча и отпи от кафето си. Да, наистина й се искаше да отиде в „Ла Гилотин“, но думите, останали премълчани помежду им, направо крещяха. А и последния път, когато Люк я „принуди“ да излязат, вечерта завърши със секс.

— Не знам… — промълви накрая. Макар самата тя да бе предизвикала случилото се в нощта преди Деня на Бастилията, сега трябваше ясно да покаже, че няма да се повтори, и то без да го изрича с думи и като запази останките от доста поразклатеното си достойнството. — Предполагам, че бихме могли да излезем. Стига да си наясно, че ще е само клубът…

— Bien sûr — възкликна въодушевено Люк. — Не бих и предположил друго.

— Добре, сигурно ще е забавно! — каза Ейприл, докато се чудеше дали за Люк станалото не беше от значение.

Сигурно излизаше всяка вечер и имаше необвързващи флиртове с различни жени. Това поне обясняваше самодоволната усмивка, която не слизаше от лицето му. Да не говорим за уменията му в леглото.

— Ще дойда да те взема от апартамента в десет. Обуй си обувки, удобни за ходене — каза той и затвори телефона.

През останалата част от сутринта Ейприл продължи да попълва каталога, но го правеше някак вяло. На обяд посети близкия магазин за сирене, купи възможно най-голямото и най-смрадливо парче и го прокара с чаша шардоне. Беше идеалният обяд, макар че часове по-късно вкусът все още бе в устата й.

Люк се появи на прага й с петнайсетминутно закъснение според часовника, но половин час по-рано от обичайния му график. Докато стоеше в антрето облечен в черни дънки и размъкнат пуловер и прокарваше ръка през рошавата си къдрава коса, Ейприл отново се почувства самотна. Напомняше й за момчетата, с които излизаше в колежа, онези, родени с привилегии, които дори не осъзнаваха, които я караха да вярва, че пред нея се простира огромно бъдеще, независимо на коя страна ще падне монетата от онзи прословут облог петдесет на петдесет.

— Bonjour — поздрави Ейприл и се усмихна.

Изпита необяснимо желание да го потупа по главата.

— Tu est belle.

— Merci — отвърна Ейприл и се престори, че прави реверанс.

Много забавен беше този език. На английски се казва, че човек изглежда добре. На френски директно заявяваш, че е красив. Никакви временни състояния като „изглежда“ или „струва ми се“.

— Êtes-vous prête? — попита Люк и й подаде ръка.

— Oui, готова съм — усмихна се Ейприл и го хвана подръка.

Излязоха на улицата и се отправиха към първи арондисман.

Докато вървяха, Люк й задаваше въпроси за погребението, за баща й, за Браян. Ейприл установи, че отговаря, без да се преструва, че преживяването не е било мъчително. Това изненада и самата нея.

— Е, видя ли — каза Люк, когато разказът й приключи. — Бях прав. Било е любовна история. Между родителите ти, както и между родителите ти и техните деца. Какво щастливо семейство си имала.

— Думата щастливо не се връзва особено с думата алцхаймер. Но между нас имаше… има… нещо специално. И се гордея с това, което татко направи за нея.

Ейприл спря за секунда.

— Можеш ли да повярваш? — попита тя и посочи към сградата пред тях, към знаменитата пирамида, осветена в нощта. — Можеш ли да повярваш, че при целия си престой този път изобщо не съм ходила там?

— Mon Dieu! Що за турист си, ако не си посетила Лувъра? Време е да ти отнемем паспорта. Срамувам се от името на цялата ти нация.

— Трябва да се срамуваш от името на многото ми дипломи, свързани с история на изкуството. Преди, когато живеех тук, непрекъснато ходех в Лувъра. По няколко пъти на седмица. Беше се превърнало в част от ежедневието ми. А сега? Не отидох нито веднъж.

— Е, беше малко заета — каза Люк. — Както и да е, най-доброто, което можеш да направиш в Париж, е да правиш това, което не си правила преди.

— Тогава това пътуване може да се смята за напълно успешно. Направих много неща, които не съм правила преди — заяви Ейприл и се изчерви. Да, беше направила много неща, не на последно място, сред които бе и това с Люк. — Както и да е! Никакъв Лувър тази вечер. Да вървим към гилотината, мосю. Да си отрежем главите!

Ейприл обгърна главата си с ръка и закрачи решително. Люк завъртя очи в престорен ужас, засмя се и я последва надолу към Сена.

Когато стигнаха до „Карусел“, Ейприл спря, за да му каже нещо, но установи, че той не е зад нея.

— Люк! — извика тя, когато забеляза, че той се разхожда покрай Сена. — Какво правиш? Трябва да минем оттук.

— Не, не е необходимо. Има по-добър път, по който да стигнем.

— Това е най-добрият маршрут — измърмори Ейприл, краката й вече се бяха изранили от ходене.

Затича се, за да го настигне.

— Le port du Louvre е прекрасно място, толкова типично за Париж и така нататък, но едва ли е най-ефективният маршрут?

— Ефективен? Кеят на Лувъра е средството към целта, ma chérie. Има друг мост, по-подходящ мост, по който да прекосим реката. „Пон дез Ар“. Знаеш ли го?

— Bien sûr! Че кой не го знае?

„Пон дез Ар“ беше пешеходният мост, свързващ Лувъра с Френския институт от другата страна на Сена. Макар долната му част да бе изградена от дървени греди, страничните му прегради бяха направени от желязо — по-висока и по-приятна за окото ограда. Мостът бе известен с прекрасната панорама към реката, която се открива от него, както и с артистичната си и романтична атмосфера. Бил е рисуван от Реноар, а сега по него почти непрекъснато имаше художници. През деня човек не можеше да направи и крачка, без да се спъне в някой статив.

Но вероятно повече от всичко „Пон дез Ар“ беше известен с катинарите, които украсяват металните му парапети. Според отдавнашната традиция двойките заключваха тези „любовни катинари“ по металния парапет като символ на своята неразрушима връзка. Някои са огромни, други се затварят с кодове, като тези на шкафчетата в училищния гимнастически салон. Някои са цветни, по други има изписани стихове. Понякога по оградата може да се забележи дори катинар от коси.

— Радвам се, че си запозната — каза Люк, когато стъпиха на моста. — В противен случай това би могло да бъде малко embarassant. Мадам Воут, имам нещо специално за вас.

Бръкна в джоба си и извади оттам един златист на цвят катинар.

— Любовен катинар? — учуди се Ейприл, сърцето й биеше като лудо.

Това бе много по-опасно от секса.

— Формално погледнато — отвърна Люк. — Но не и по начина, по който би предположила. Не е необходимо това непременно да е романтичен жест, разбираш ли? Може да е, но не е задължително.

Люк пусна катинара в потрепващата й ръка.

— Написал съм отгоре инициалите ти — поясни той. — Само твоите. Не забравяй, не съм сексуален тормозатор.

Ейприл се опита да се засмее, но смехът спря някъде в гърлото й.

— Ще се върнеш в Ню Йорк — продължи Люк. — И ще възобновиш връзката си с le grand m’sieu. Ще бъдеш щастлива, по-щастлива отпреди.

— Не съм много сигурна в това — измърмори Ейприл.

— Пътуването ти до Калифорния. Върна се и ми каза, че ще бъдеш щастлива. И дума не обели, но въпреки това ми каза, че ще бъдеш щастлива — той се усмихна замислено и около очите му се образуваха бръчки. — Не ме гледай така тъжно, ma belle! Това е добре. Не всеки успява да се озове там, където истински иска да бъде.

— Не съм тъжна — отвърна Ейприл. — Просто… не мога да го обясня.

— Не е необходимо, разбирам те. Напълно те разбирам — увери я той и постави ръката си върху катинара. — Взех това за теб, за да ти напомня. Макар че ще се върнеш обратно в Ню Йорк, в дома си, Париж винаги ще бъде част от теб — той взе катинара и го закачи на оградата. — И ти винаги ще бъдеш част от Париж.

— Това е невероятно мило — каза Ейприл. Беше толкова преизпълнена с емоции, че единственото, което можеше да направи, бе да се пошегува. — Обаче нали знаеш, че работниците по чистотата редовно махат катинарите? Ще бъда част от Париж някъде около десетина дни.

Люк отметна глава и се разсмя.

— Винаги толкова практична, тази мадам Воут! Но какво значение има? Това е животът — мимолетен и преходен. Само защото нещо е отминало, не означава, че никога не се е случило.

— Благодаря ти, Люк — усмихна се Ейприл и се наведе напред за прегръдка и целувки и по двете бузи. — Това означава много за мен.

— Ти също означаваше много за мен.

Ейприл не знаеше какво да отговори. Стоеше на място и гледаше катинара, който проблясваше на светлината на газените лампи. Люк я побутна, за да я накара да тръгне.

Все още замаяна, Ейприл го последва по моста. Навлязоха в пети район, стигнаха до „Ла Гилотин“ и се озоваха в Le Caveau des Oubliettes — „Пещерата на забравените“, макар че нищо, случило се в този град или с Люк, не може да бъде забравено.

Chapitre LXVIII

— Пристигнахме — заяви Люк, когато влязоха в клуба. — Това е „Ла Гилотин“.

— Много е приятно. Малко ми прилича на английска кръчма. — Да, но ние няма да останем тук — заяви той и посочи с глава задната част на заведението. — Le Caveau des Oubliettes. Отиваме там — в „Пещерата на забравените“.

Спуснаха се заедно надолу по влажното, тясно, слабо осветено стълбище, украсено с ръждясали белезници и вериги. След това влязоха в едно помещение с пръстен под, което приличаше на истинска пещера. Според Люк някога тук са държали затворниците, които очаквали смъртните присъди, затова името трябвало да се приеме съвсем буквално. Ейприл почти усещаше мириса на надвисналата смърт. Беше нещо средно между миризмата на урина и повръщано, non?

В пещерата имаше място само за дванайсет маси, повечето от които вече бяха заети. Ейприл се настани на една свободна маса, а в това време Люк донесе две чаши вино. Седна и придърпа стола си близо до нея. За миг Ейприл се сети за смрадливото сирене, което бе изяла на обяд.

— И така — започна Люк, докато музикантите се настаняваха на сцената, — преди групата да започне да свири, което няма да ни позволи да се чуваме, имам една добра новина за теб. Анес Вание е готова.

— Какво значи „готова“? — попита Ейприл спокойно. Не и този път. Този път бе твърдо решена да не избързва. — Готова да си подремне? Да умре? Да танцува?

— Да танцува? De quoi tu paries? Имам предвид наистина готова. Можем да я видим, когато решим.

Ейприл се изсмя, смехът й беше леко истеричен, граничещ със сълзи. Сега, когато тя самата с единия крак вече бе напуснала този град, жената бе готова да си поприказват. Люк наричаше това „добра новина“ и наистина щеше да е така, ако нещата не се бяха разтакавали така болезнено дълго. Ейприл по никакъв начин не можеше да остане и една секунда повече. Освен това названието „Частна колекция“ ставаше все по-неизбежно, което означаваше, че интерпретацията на мадам Вание за историята и вещите на Март, нямаше да е нищо друго, освен празните приказки на една стара дама.

— Ça va? Изглеждаш така, сякаш си изпаднала в пристъп на l’hystérie.

— Такъв ми е късметът. Трябва да заминавам и ето че тя е готова. И моля те, не се шегувай с липсата ми на загриженост за здравословното състояние на мадам Вание. Знам, че съм амбициозна безсърдечна търговка.

— Je ne comprends pas. Имам чувството, че изобщо не ме слушаш. Можем да отидем да я видим. Ние. Ти и аз.

— Но аз си заминавам след три дни — възрази Ейприл и погледна часовника си. — След два.

— Знам. И затова ще я видим, преди да заминеш.

— Възможно ли е? — попита тя и присви очи. — Вече е уикендът. А аз заминавам в понеделник. Рано.

— Няколко пъти казах, че можем да я видим и имайки предвид умствените ти способности, би трябвало да си разбрала.

— Можем да я видим — повтори Ейприл.

— Oui.

— Наистина?

— Oui.

— Наистина, наистина?

— Oui, oui. Да не би да имаш проблем със слуха? Започвам истински да се тревожа за теб.

Едва сега Ейприл започна да осъзнава новината. Мадам Вание. Щяха да се срещнат с мадам Вание, наследницата на Лизет, пазителка на всички веществени сведения за живота на Март. Ейприл най-после щеше да получи отговори. Може би те нямаше да имат никакво значение за „Сотбис“ или за участниците в търга, но щяха да са ценни за нея.

— Не мога… — започна тя, изведнъж се почувства замаяна и пияна. — Не знам какво да кажа. Вече се бях отказала. Мислех, че това никога няма да се случи.

— Имайки предвид ограниченото време, с което разполагаш, наистина се наложи да попритисна малко мадам Вание — каза Люк. — Според нея интересът ти към този случай е много забавен.

— О, сигурна съм, че й е забавно — възкликна Ейприл и вдигна поглед нагоре. — Вероятно смята, че съм абсолютно смахната. Обаче това изобщо не ме интересува. Отдавна чакам този момент.

— Беше доста упорита в преследването на тази цел — заяви Люк и се ухили.

— Отделих време и за преследването на други цели — каза Ейприл и отвърна на усмивката му. — Но мадам Вание все още е една от тях. Макар че ако трябва да съм напълно искрена, вероятно срещата ми с нея няма да помогне на търга. Въпреки всичките ми усилия от аукционната къща отказват да отстъпят и за момента няма никакъв смисъл да продължавам да ги притискам. Затова мога да си седя тук и да си бръщолевя за доказателства за произхода, но всичко това е само merde. Правя го не заради „Сотбис“, а заради себе си.

— Значи ще спреш да притискаш организаторите на търга да направят самостоятелно събитие за Март?

— Да — отвърна Ейприл и отпи глътка вино. — Отказах се.

— Отказа се? Това съвсем не е в стила на моята любима американка.

— Е — измърмори Ейприл и сви рамене, един мъж на сцената започна да свири на саксофон, — опитах, но не се получи. Човек не може безкрайно дълго да удря главата си в стената.

— Ами ако вече няма стена? Ами ако някой вече е успял да премине през нея и да я събори?

— Мисля, че отново започваш да се оплиташ с английските идиоми.

— В момента не използвам никакви идиоми. Опитвам се да ти съобщя една новина, която включва главоблъскане и търг.

— Само за протокола трябва да ти кажа, че ако говориш за търгове, на които хората блъскат глави, вероятно биха включвали музикални албуми и спрейове за коса. Но кажи, моля те, кой търг имаш предвид? Някой от тези за Март ли?

— Да, може да се каже.

— Кой от всичките? Този, който ще включва мебелите, или онзи с картините? Или най-вълнуващият от всички — „Сребърни предмети, златни кутии и украшения“?

— Нищо такова. Единственият търг. През октомври. Който ще включва всички вещи, принадлежали на мадам дьо Флориан.

— За какво изобщо говориш…

— Тя ще си има свой собствен търг, Аврил. Точно както ти искаше.

Ейприл впери поглед в лицето на Люк, очакваше да се появи самодоволната му усмивка, да намигне или по някакъв друг начин да й даде да разбере, че я баламосва. Със сигурност я баламосваше. Баламосването бе типично в неговия стил.

— Не е смешно — сряза го тя.

— Не се опитвам да съм смешен.

Обади се още един музикален инструмент. Ейприл поклати глава, опитваше се да подреди мислите си.

— Преди няколко седмици едно птиченце ми каза… — започна Люк.

— Стига вече с неуспешните ти опити да използваш американски изрази. Какво птиченце? Кой ти каза и какво по-точно ти е казал?

— Бърди[1] — повтори той. — Това не е идиом. Не съм ли прав? — попита той и съсредоточено стисна устни. — Каза ми, че името й е Бърди. Поне си мисля, че така ми каза.

— Бърди! — възкликна Ейприл.

Възможно ли беше? Люк изобщо съзнаваше ли за какво говори?

— Асистентката ми! За нея ли говориш?

— Да, да. Каза, че е твоя асистентка.

— Кога? Защо? Какво стана? Как е могла изобщо…

— Изпратила си й дневниците на Март, non? — попита Люк с известно неодобрение в гласа. — Нямах представа, че си ги дала и на друг.

— Така е — отвърна Ейприл и се прокашля. — Дадох ги. Но това е за нашата документация. И за изследователската ни работа. Бърди ми помага в проучванията. Доказателствата за произход…

— Пак ли?

— И не се безпокой, използвах правилния метод за сканиране на стари документи.

— Аврил.

— Е, добре. Изпратих й ги. Копията. Наистина го направих заради документацията ни, но и за да задоволя нездравия си интерес. Освен това ги показах на баща ми, на брат ми и на една от заварените ми дъщери и изобщо не съжалявам за това. Извинявай, но не съжалявам.

— Е — започна Люк и отпи глътка вино, — не е чак толкова лошо, че имаш голяма уста.

— Това вече е типичният за Люк Тебо чар в цялата му прелест…

— Говоря съвсем сериозно. Изпратила си дневниците на асистентката си и изглежда, тя напълно споделя мнението ти за търговете.

— Bien sûr! Това момиче има мозък в главата си. Но все още не разбирам защо е говорила с теб.

Той сви рамене.

— Обади ми се и ми каза какво трябва да направя.

— Какво значи какво трябва да направя?

— Човек може да постигне много, когато заплаши, че ще се обърне към някой друг да свърши работата. Може да постигне точно това, което иска.

— Заплашил си, че ще се обърнеш към друга аукционна къща за организирането на търга? — попита Ейприл и отново се разсмя.

— Да, направих го, послушах съвета на Бърди. Каза ми каква е приблизителната стойност на вещите и оттам направих сметка колко комисиони и премии ще бъдат загубени, ако не се организира самостоятелен търг. Разбира се, гвоздеят беше портретът на Болдини. Може би щях да оставя на Оливие някои украшения, но не и портрета на Болдини.

— Това е било опасна игра. Но пък блестяща!

Ейприл издиша шумно. Изпита странното чувство, което хората обикновено усещат, когато се разминат на косъм с катастрофа или за малко не ги прегазва някое такси.

— Мадам Вание беше много благодарна — продължи Люк, — когато Бърди й обясни колко по-високи ще бъдат приходите, ако всички вещи бъдат продадени заедно. А и дневниците, те осигуряват доказателствата за произхода, non! Точно както ти каза. Защото от тях разбрахме, че тези вещи някога са принадлежали на неизвестната досега дъщеря на Виктор Юго.

— Вярно е — съгласи се Ейприл и кимна сериозно. — Знам, че според теб търсенето на доказателства за произход беше извинение и до известна степен наистина беше така, но при всеки търг тези доказателства са изключително важни. А мадам дьо Флориан ни осигури най-знаменитите доказателства, на които съм попадала в своята работа.

— Ако не бяха усилията ти и вманиачаването ти на тема доказателства за произход, сега нямаше да имаме самостоятелен търг — усмихна се Люк. — И мадам Вание каза, че като скромен знак за нейната благодарност мога да ти дам това.

Люк се протегна към кожената си чанта, докато Ейприл все още се мъчеше напълно да осмисли цялата информация. Самостоятелен търг за Март — вниманието, медиите, частните огледи. Цялата суматоха, която тя заслужаваше.

— За теб е — заяви Люк и постави Мики Маус на масата.

Ейприл зяпна от учудване.

— Някога това е било подарък от Болдини за Лизет Катрмер. Мадам Вание ми нареди да ти го дам.

Без да помисли, Ейприл се протегна, взе куклата и я притисна до гърдите си. Макар че все още миришеше на прах и възрастни хора, Мики беше идеален.

— Сигурен ли си? — попита Ейприл. — Това е реликва, наследствена вещ. Би могла да струва хиляди, ако се попадне на точния колекционер.

— Какво е една наследствена вещ, ако тя не означава нищо за човека, който я притежава?

Очите на Ейприл се изпълниха със сълзи. Мина доста време, преди да успее да се откъсне от куклата. Дори когато един мъж се появи на сцената и поздрави присъстващите, тя все още продължаваше да я стиска.

Инструментите започнаха да се обаждат един по един, Люк придърпа стола си по-близо до Ейприл и постави ръка на бедрото й. Тя се протегна и обви с пръсти ръката му. Жестът й бе едва ли не свойски, но в него се криеше цялата тежест на случилото се между тях. Изведнъж Ейприл си спомни първия път, когато видя Люк, пушеше цигара в пълната с прахоляк стая, докато тя се чудеше как, по дяволите, ще успее да се справи с целия хаос и бъркотия в този апартамент и в живота си.

Спомни си първия път, когато излязоха заедно, как отидоха в „Зефир“ и тя за малко не падна, спъвайки се в ниската ограда. Помисли си за времето, прекарано на покрива на „Галери Лафайет“, когато най-после разбра, че Люк не е просто един самодоволен адвокат с пиперливо чувство за хумор и огромно его. Имаше и други ресторанти, други разговори, всички онези часове, прекарани в дома на Март, когато тя му обясняваше колко специална е всяка нейна вещ. И разбира се, Денят на Бастилията, пожарната, спалнята — без съмнение грешка, за която обаче Ейприл не съжаляваше особено много.

Наведе се към него. Музиката беше прекалено силна, за да се чуват.

— Благодаря ти — каза тя. — За всичко. За всички големи и малки неща.

— О, нищо не съм направил — отвърна той. — Просто се забавлявахме, нали?

Ейприл кимна, прехапа устни, по бузите й се застичаха сълзи.

— О, сладка Аврил. Не плачи. Нищо не е свършило. Никога няма да свърши. А утре ни очаква най-хубавото — спря за момент и стисна ръката й още по-силно. — Утре… утре ще видим Анес.

[1] Думата birdie, която тук с използвана като прякор на асистентката на Ейприл, на английски означава пиленце, птиченце. — Б.пр. ↑

Chapitre LXIX

Ню Йорк Таймс

МАДАМ ШАРКО ПОДАВА МОЛБА ЗА РАЗВОД

Внучката на Виктор Юго обвинява съпруга си, че я е изоставил.

Париж, 15 февруари — Жан Шарко, по баща Юго, внучка на Виктор Юго, подаде в парижкия съд молба за развод със съпруга си доктор Жан Шарко, син на известия специалист по неврология и ръководител на Френската антарктическа експедиция, на основание изоставяне.

Молбата предизвика оживени коментари в парижкото висше общество, част от което са и двамата.

Мадам Шарко се развежда за втори път, преди брака си с доктор Шарко тя бе омъжена за Леон Доде, най-големия син на починалия Алфонс Доде. Скоро след брака й с Шарко между него и Леон Доде избухна скандал в театъра, който завърши с дуел и леко раняване на Шарко.

Шарко напусна Франция преди една година в опит да достигне до Южния полюс. Напоследък се разпространяват все повече опасения, че експедицията е претърпяла катастрофа. Има предложение за организиране на спасителна акция.

Chapitre LXX

Париж, 4 юни 1905 г.

Мили Боже, как се стигна дотук? Днес извърших нещо ужасно, наистина ужасно. Не знам дали някога ще мога да си го простя.

Всичко започна с Болдини, който отново бе изпаднал в кисело настроение. Като че ли винаги е така? Стомахът ме заболява само като си помисля за сцената, но трябва да я опиша и ще го направя. Мислите ми се движат прекалено бързо, думите буквално се изливат от мен. Трябва да намеря място, където да ги подредя.

Как да обясня киселото настроение на Болдини? Разбирате ли, парижани като че ли се наситиха на великия Джовани Болдини, майстора на мазката. Като стадо овце те следват приумиците на американските колекционери на картини, което само по себе си е смешно. Не мога да проумея от червото на кой привърженик на Сатаната се пръкна идеята, че американците имат вкус. И като казвам „червото“, имам предвид точно това. Наистина проявяват лайнян вкус. Уви, някой си американец се събудил една сутрин и решил, че Болдини вече не е на мода. Преди никой не можеше да мине за значима личност, ако нямаше портрет, нарисуван от Болдини. Сега никой не иска да бъде рисуван от него.

Всички кретени са влюбени в Пабло Пикасо, тъпия, луд испанец, който някак успя да принуди американката Гертруд Стайн да купува творбите му. Наричат го кубист. Този плод на кръвосмесителна връзка има повече имена от Жан Юго Доде Шарко, дори ако прибавим следващото, с което ще се сдобие след развода с Жан-Батист и неизбежния брак със следващия нещастник, който случайно ще се появи на прага, или в спалнята й.

Що се отнася до господин Пикасо, неговото официално име е Пабло Диего Хосе Франсиско де Паула Хуан Непомусено Мария де лос Ремедиос Киприано де ла Сантисима Тринидад Руис и Пикасо.

Това само по себе си казва всичко, което трябва да знаем за този човек! Ненормален и прекомерен, ето това означава кубист. Не само че има покровител в лицето на мадам Стайн, късмет, с какъвто Болдини никога не е могъл да се похвали, защото за репутацията му не бе необходима някаква си грозна американка, ами на всичкото отгоре мосю Пикасо си е наел и публицист. Вярно, че става въпрос за онзи надут глупак Аполинер, с къдравата коса и рубинения пръстен на кутрето, но така или иначе е публицист. Всички си мислят, че Аполинер е изключително културен и богат. Но той само изглежда така, и то, защото майка му го облича. Знам го със сигурност!

Снощи Болдини дойде при мен на вечеря. Беше прекалено разстроен, за да вечеря в студиото си, заобиколен от своите картини и от всичко, което някога му се струваше красиво, а сега изглеждаше пълен провал. Тъй като много добре знам докъде може да стигне, когато изпадне в лошо настроение, освободих готвачката, след като приготви яденето. Щях сама да разтребя след това, мразя да чистя, а и при тази странна скованост, която напоследък обхваща китките и ръцете ми чак до лактите, ми е по-трудно от всякога, но това е най-малката ми грижа в момента. Казах й да си ходи, много добре знаех, че тази вечер ще имам доста по-важни неща за разчистване от мръсните съдове.

Болдини седна на масата, но отказа да вечеря, беше докачлив като козел, болен от грип. Казах му да се стегне, да спре да се оплаква и да измисли някакво решение на проблема. Сигурно беше възможно да промени стила си на рисуване. Може би трябваше да замине за Лондон и да си осигури нови поръчки. На англичаните вероятно ще им трябват поне десет години, за да възприемат тези кубистки глупости, а това време ще е предостатъчно публиката тук, в Париж, отново да се обърне към Болдини!

Той продължи да мърмори и да се налива с вино. Беатрис седеше в съседната стая и безуспешно се опитваше да подреди един пъзел. Между сумтенето и оплакванията Болдини от време на време хвърляше коси погледи към нея. Знаех какво ще се случи още преди да е станало.

— Състоянието й така и не се подобри — каза той, допивайки последната бутилка вино в апартамента, което е достатъчно доказателство колко пиян беше, защото аз винаги съм добре заредена.

— Какво искаш да кажеш? — попитах аз и попих устните си със салфетка.

— Ти каза, че тя ще проходи по-късно, ще проговори по-късно и ще започне да чете по-късно. В момента е на шест години и половина и това по-късно все още не се е случило. Прилича на малко момиченце, но все още е бебе.

— Болдини! — изсъсках аз. — Говори по-тихо! Беа може и да се развива по-бавно, но е най-сладкото дете! Благословена съм, че я имам. Ние сме благословени.

— Говориш така само защото е отстъпчива и прави всичко, което й наредиш. Мисли, че си идеалната майка. Май наистина си голяма късметлийка. Тя никога няма да разбере какво представляваш в действителност.

— Стига, достатъчно! — срязах го аз и хвърлих вилицата в чинията си, но не така силно колкото възнамерявах, защото ръцете и ставите ми наистина не бяха във форма. — Няма да позволя да ми говориш по този долен начин.

— Кажи ми, Март, защо тя се развива толкова бавно?

— Защото преживя трудно раждане — отвърнах с треперещ глас. — Ти самият присъства.

— Да, раждането й беше много трудно, нали? Което е доста странно.

— Беше тръгнала да излиза с двата крака напред. Не знам защо се заяждаш с мен за това.

Но знаех. Много добре знаех.

— Така е, но човек би помислил, че независимо от позата, едно недоносено бебе ще се роди много по-лесно.

— Е, не съм лекар — заявих аз, станах и започнах да събирам чиниите. — Ти също.

— Да, но доктор Поци е и той ми каза, че Беатрис е изключително голямо бебе за гестационната седмица, в която се предполага, че се е родила.

Извърнах поглед встрани. Устните ми трепереха.

— Тя не е мое дете, нали, Март?

Не му отговорих, отидох в кухнята и започнах да мия чиниите. Миех и търках, а Болдини продължаваше да крещи:

— Не е мое дете!

Стана толкова необуздан, че дори Беа се разплака. Изтича в спалнята си и затръшна вратата.

— Сега доволен ли си? — изкрещях аз и се върнах в трапезарията. — Успя да разстроиш единствения човек, който никога не се разстройва!

— Кажи ми истината, Март! Искам само да узная истината.

— Добре! — отвърнах аз и сама се изненадах от себе си, нямах никакво намерение да му признавам. — Не забременях от теб. Но не си прави никакви илюзии, ти си нейният баща.

— Вече не съм.

Болдини бутна стола си назад, той се преобърна и се блъсна шумно в стената. Грабна палтото си и се отправи към входната врата.

Опитах се да се спусна след него, но той ме отблъсна. Каза, че между нас всичко е свършено и повече няма да ни издържа. Бяха нужни години и самата Беатрис, за да убедя Болдини да ни дава по някой и друг франк. Този човек не е единственият ни източник на доходи. Има и други благодетели, не на последно място, сред които е Клем — политикът, известен като „моржа“. Въпреки това финансовата пропаст, в която ни захвърли Болдини, е много дълбока, да не говорим за емоционалната страна. Снощи цяла нощ не мигнах и се опитах да измисля някакъв план.

Можех да намеря Жан-Батист и да го заплаша, че ще разкрия, че той е бащата на Беатрис, но това не беше решение. Първо, ще трябва да го намеря. Световноизвестният „полярен джентълмен“ прекара последните две години в Антарктика и се твърди, че е изчезнал в морето. Но дори и да не беше така, не съм сигурна, че това ще го притесни. Очаква се разводът му с Жан да приключи всеки момент. Той е любимият пътешественик на парижани и те са готови да му простят всяка постъпка. Дори да го обвиня, едва ли ще има какво да загуби. Предполагам, че е така, когато живееш на кораб.

Когато навън се съмна, вече бях напълно обезумяла, затова направих единственото, за което се сещах. Господи, дори не искам да мисля за това! Сложих любимите дрешки и кукли на Беатрис в розовия й куфар, наех един файтон и двете поехме по дългия, неравен път извън града.

Пристигнахме в дома за идиоти и имбецили малко преди един часа. Лицето ми беше мокро от сълзи, струйките бяха отмили избелващата маска и гласът ми бе заглушен от ридания. Беа, милата ми Беа, само ме погледна с тъмните си, изпълнени с доверие очи. Усмихна се и стисна ръката ми.

— Миличка — започнах аз още преди да сме слезли от файтона, — това е прекрасно училище. На maman ужасно много ще й липсваш, но тук ще научиш толкова много! Ще те научат да говориш и после ще те обучат на някакъв занаят. Може би да правиш обувки, да се занимаваш с дърводелство или градинарство. Когато пораснеш, ще можеш да се върнеш в Париж при своята maman и ще започнеш да работиш като чиновничка или работничка. Ще живеем заедно до края на дните си. Какво мислиш за това, любов моя?

Тя ме погледна и премигна щастливо, както правеше винаги. О, сърце мое!

Слязохме от файтона и отидохме в централната сграда, където попълних множество документи. Директорът ми показа помещенията, в които живееха децата. Очите ми се напълниха със сълзи, когато видях неприветливата обстановка, метала, изцапаните с урина дюшеци. Решимостта започна да ме напуска.

Последната ни спирка беше площадката за игра. Това беше мястото, където трябваше да пусна ръката на Беа и да я изпратя да се справя с големия свят без мен. Очакваше се гледката да ми подейства успокоително — всички тези усмихнати, щастливи, смеещи се деца, които играят на слънцето. Вместо това за малко да повърна.

Децата се катереха по катерушките, спъваха се в собствените си крака и от устите им се стичаха лиги. Опитваха се да направят едно и също нещо веднъж, два пъти, три пъти и все не успяваха и не успяваха, не можеха да го направят както трябва. И никой не отиваше да им помогне.

Не можех да гледам.

— Хайде, мадам дьо Флориан — каза директорът, — време е да оставите дъщеря си. Позволете й да бъде свободна и да се учи сред такива като нея.

За част от секундата пуснах ръката на Беа.

След това отново я стиснах.

Грабнах я в прегръдките си, обърнах се и се затичах към файтона, оставяйки всичко и всички зад гърба си, дори розовия куфар. Истината е, че вече нямаше да мога да го задържа. Щях да се мразя всеки път, когато го погледна.

Върнахме се в Париж на свечеряване, по време на цялото пътуване, при всяко подскачане, при всеки завой, държах дъщеря си в прегръдките си. Тогава не знаех какво ще правим, не знам и сега. Единственото, което знам, е, че имам нужда Беатрис да е до мен. Останалото ще го измисля с времето.

Chapitre LXXI

Париж, 14 август 1914 г.

Имам чувството, че цялото напрежение, което се натрупваше през последните месеци, през последната година, най-после се освободи с пукот, който отекна по целия свят. Да, пукотът е мръсен, гръмък и леко плашещ, но целият Париж е обхванат от чувство на огромно облекчение.

Германия най-после обяви война. Това е добра новина, защото всички знаехме, че войната наближава. Германските войски вече два пъти навлизаха на територията на Франция. Както пишат вестниците, обявяването на война ги принуждава официално да влязат в ролята на агресор. А това няма да се приеме добре от съседните ни държави, нито от тези отвъд Океана.

Нещо повече, надеждата идва под формата на възмездие. Може би най-после ще успеем да си отмъстим за френско-пруската война! В момента, в който новината изтече, хората излязоха на улиците и започнаха да танцуват. Имаше тържества във всяко кафене, във всяка зала за танци и на почти всеки площад. Събраха се огромни тълпи. Хората излизаха с карети и яздеха бели коне. Плачеха от радост. Някои целуваха непознати, други прегръщаха членове на собствените си семейства, с които не бяха говорили от години. На всеки ъгъл се продаваха цветя. Беше сватба, в която всички бяхме булки.

Понесен от вълната на радостни емоции е и самият Джовани Болдини. Дори идва да ни види, когато не се труди над портретите, между които има прекалено много на богатата италианка дона Франка Флорио. Колкото и пъти да се отрича от Беатрис, не може да се сдържи да не я види повече от няколко седмици. През всичките години, които прекарахме заедно (почти) като съпруг и съпруга, той силно се привърза към момичето.

Открито си признава, че Беатрис му липсва. Но не произнася тази баналност по отношение на мен. Предполагам, че между нас се натрупаха прекалено много неща. Как бих могла да ги променя? А и макар че се извинявам за всичко, не съжалявам за нищо.

Моята Беатрис е толкова прекрасна млада дама. Наскоро сама се научи да чете и да пише. Какъв невероятен подвиг! Наистина разсъждава повече като момиченце на шест години, отколкото като млада жена, която скоро ще навърши шестнайсет, но не си представях, че ще стигнем дори дотук. И въпреки че никога няма да стане учен, тя завинаги ще си остане моята Беатрис.

Искам да напиша още много неща, но не мога да си спомня думите, които исках да кажа. А и ръцете ми! Ръцете ми са по-зле от всякога, схващането започва да се пренася и към лицето ми. Един така наречен доктор ми постави диагнозата фосфорна некроза — болестта, от която се разболяват работничките във фабриките. Тъй като никога не ми се е налагало да работя във фабрика, единственото логично заключение е, че лекарят е шарлатанин.

Според Болдини тази скованост понякога достига и до мозъка ми. Преди две седмици в пристъп на омраза към самия себе си Болдини разкъса последната си серия портрети на дона Франка Флорио, но после обвини мен. Твърдеше, че съм нахлула в апартамента му като луда и съм започнала да крещя, че това са портрети на Жан Юго. Каква наглост да ме обвини в подобно нещо! Като че ли съм в състояние да го направя! Като че ли изобщо бих могла да объркам двете жени! Та те изобщо не си приличат. Може би Болдини страда от фосфорна некроза на мозъка от всичките тези бои, които използва.

Въпреки това започвам да усещам тежестта на годините. Не съм стара, но вече не съм и млада (ха!). След като тази година навърших четиридесет, е време да увелича количеството къна и избелващ крем за лице. Все още има много мъже, които трябва да бъдат омаяни, и сметки, които да бъдат платени. Понякога всичко това ме кара да се чувствам уморена, много, много уморена…

Chapitre LXXII

Париж, 10 февруари 1919 г.

Времето е студено и влажно. Днес не мога да си позволя да сложа въглища в огъня, за да затопля апартамента, пълен с мои неща. Ръката ми се схваща, докато драскам тези думи. Страхувам се, че пръстите ми могат да залепнат за писалката.

Градът е мъртъв. Дърветата, животните. Дори войната, която някога изглеждаше толкова обещаваща, свърши. Все още изпращат хиляди тела у дома, семействата се надяват за последен път да зърнат любимите си близки, макар че ще видят единствено трупове. Какво стана с онзи Париж, който някога обичах? Онзи, изпълнения с позлата и сатен? Толкова голяма част от Париж е мъртва, че и духът му си е отишъл завинаги.

Също както моето съкровище, моята дъщеря, моята Беатрис. Тя също е мъртва. Не знам дали е ирония на съдбата, необяснима хармония или пълна несправедливост — момичето, което по време на раждането си положи такива неимоверни усилия да се появи на този свят, го напусна по същия начин. Имаше кръв, толкова много кръв, и в крайна сметка не успяха да я спасят. Ако доктор Поци все още беше жив, може би тогава моята Беатрис, смисълът на моя живот, все още щеше да е тук. Вместо това нея я няма и сега аз съм тук с друго малко момиченце, Елизабета. Лизет, така искаше да я нарече Беа, защото беше сигурна, толкова сигурна, че бебето ще е момиченце.

Аз отгледах детето си. Не съм готова отново да съм майка. Не разполагам със средства, нито с начин да ги получа. Външният ми вид се сгромолясва така, както и светът навън. Ще се наложи или да сваля критериите си, или да започна да разпродавам красивите вещи, подарени ми от Клемансо, от Le Comte и от Джовани Болдини.

Болдини. Едва изписвам това име. Това е мъжът, когото обичах през по-голямата част от живота си, мъжът, който отново навлезе в приказния свят, създаден от нас с Беатрис. Мъжът, който веднъж спаси живота ми, само за да го разруши отново. Когато Джовани се върна при нас, си помислих, че го прави и заради двете ни. Уви, Джовани не идваше заради мен, липсваше му Беа, и то по възможно най-неприемливия начин. Тя забременя от Болдини. Той я уби.

Той казва, че не съм разбрала правилно. Маргьорит твърди, че си измислям. Но какво има тук, което може да не съм разбрала правилно? Какво може да съм си измислила? Каквото и да каже, нищо не може да оправи нещата. Опита се да се реваншира, като ми даде портрета, който ми бе нарисувал преди толкова много години (преди десетилетия!). Това беше последният му подарък на раздяла, който аз веднага се опитах да продам на френското правителство. Не поискаха да ми дадат нищо за него. Ето до каква степен този човек е изгубил влиянието си.

Накратко казано, този нещастник ме остави с три неща — безполезен портрет, мъртва дъщеря и бебе, което не искам и за което не мога да се грижа. Затова трябва да направя онова, което преди не успях. Утре го изпращам в дома за идиоти. Може да е сурова присъда за толкова малко бебе, но не мога да го задържа при себе си. Чувствата ми към него са по-мрачни и по-тежки от безразличие. Вината не е негова, но също като Болдини, то уби моята Беа.

Директорът на дома, ако все още е там, беше мил човек. Там обучават питомците си на различни занаяти, помагат им да станат пълноценни членове на обществото. А това е повече, отколкото аз мога да й дам. В крайна сметка, ако бях оставила Беа в дома, тя все още щеше да е жива.

Докато събирам малкото й вещи за пътуването, сълзите напират в очите ми. Не, казвам им, стойте надалеч. Сега не е време за съжаления. Маргьорит е тръгнала към мен. Ще ме придружи по време на пътуването. С нейна помощ ще събера достатъчно смелост да оставя детето. Този път няма да поглеждам назад.

Chapitre LXXIII

Пътуваха по дългия път към Сарла-ла-Канеда, прозорците на беемвето на Люк бяха свалени, а вятърът рошеше косата на Ейприл така, че беше заприличала на жив плет. За пореден път си помисли, че ако бяха в Щатите, щеше да настоява да вземат самолет, за да изминат това разстояние, но сега беше някак доволна, че пътуването е дълго.

Най-после започна да й става ясно защо Лизет е пожелала да напусне апартамента. Ако собствената баба на Ейприл я беше захвърлила в местния дом за идиоти, тя също би стояла далеч от нейните вехтории и картини. И въпреки това, колкото и жестока да беше постъпката й, Ейприл изпитваше съжаление към Март. Толкова силно бе обичала дъщеря си, че сигурно е изпаднала в много дълбока депресия, за да се реши да изостави Лизет. Единственият човек, на когото бе имала доверие, я бе предал по възможно най-отвратителния начин и любимото й дете бе починало от неговата ръка.

— Работиш даже по време на път — отбеляза Люк, когато излязоха от магистралата и тръгнаха по криволичещия път, заобиколен от яркочервени, жълти и зелени петна под тюркоазеносиньото небе.

Дори в сравнение с Калифорния ефектът от тези цветове бе прекалено силен за очите на Ейприл.

— Опитвам са да нахвърлям въпроси за интервюто — отвърна Ейприл, — но нещо не ми се отдава.

— Защо не… как се казваше? Защо просто не се оставиш да те носи ручеят?

— Течението. Казва се да се носиш по течението. И като се има предвид, че преследвах болната жена, докато я принудя да се срещне с нас, би трябвало поне да съм подготвена. Обаче не знам откъде да започна. В началото единственото, което ме интересуваше, бяха мебелите, картините и всички останали удивителни вещи в апартамента. Исках да разбера защо мадам Катрмер е изоставила всичко. Сега ми се струва, че това няма особено значение.

И тя потупа купчината дневници в скута си.

— Ето това е единственото, което ме интересува — каза тя. — Останалата част от историята на Март. Дневниците ми разказаха толкова много, но накрая информацията в тях става съвсем оскъдна, липсват огромни периоди от време. Трябва да открия пълнежа, да разбера какво се е случило междувременно. Надявам се, че мадам Вание може да ми обясни.

— Е — започна Люк с усмивка, — надявам се, че както винаги ще получиш това, което искаш.

Докато навлизаха все по-дълбоко сред природата, Ейприл се облегна назад и затвори очи. Също като виещият се междуселски път, умът й започна да се рее и да блуждае. Усети, че е започнала да мисли за майка си. Представи си лицето й — зелените очи, широкия плосък нос, луничките, пръснати тук-там по бузите. Когато почина, тези лунички вече отдавна бяха изчезнали, неоновото болнично осветление не можеше да се сравнява с яркото калифорнийско слънце.

Ейприл почти се бе унесла в сън.

— Усмихваш се — стресна я гласът на Люк.

Той се протегна, потупа я по ръката и я извади от замечтания унес, в който беше изпаднала.

— Какво толкова забавно има?

— Няма нищо забавно — отвърна Ейприл и изви глава на една страна, след това се усмихна уморено. — Мислех си и си мечтаех. За майка ми.

— Какво за майка ти?

— Мислех си за животни.

— Животни ли? Защо? Имахте ли много домашни любимци, докато беше малка?

— Не, семейство Потър имаше строга политика срещу перата и космите! Дори срещу люспите. Не отглеждахме нито птички, нито кучета и котки. Нито дори рибки. Браян веднъж донесе една златна рибка от градския панаир и мама го накара да я върне. На панаира! А точно панаирджиите да те мислят за странен, е сигурен знак, че си в кофти положение — засмя се Ейприл. — Въпреки това мама обичаше животните. Ако имаше някое пострадало куче или котка в махалата, тя веднага му се притичваше на помощ. Виждала съм я да превързва опашката на котка и да прави шина от счупена линийка и тиксо за крака на куче. Веднъж дори опита да направи изкуствено дишане на едно птиче, което влетя в стаята.

— Получи ли се?

— Мисля, че му пукна белия дроб. Спомням си, че се разплаках до вратата на терасата.

— Горката малка Аврил — каза Люк.

— Горката Ейприл е много добре казано! Освен това майка ми беше много пряма, почти до грубост. Една съседка направи спонтанен аборт и по време на неделния обяд майка ми ни разказа с най-големи подробности как съседката е родила не бебе, а безформена космата топка със зъби. Мислех си, че баща ми всеки момент ще припадне.

— Изглежда е била много забавна жена. Може би щях да я харесам почти толкова, колкото харесвам теб — заяви той и й намигна.

— Записвах си всичко това, всички тези истории, спомените. Бях забравила колко страхотна беше тя. Все си мислех за нея като за строгата праведна домакиня, която спазваше всички правила, но сега започвам да се съмнявам, че е била точно такава. Може би ако се бе родила малко по-късно, щеше да стане някоя свободомислеща хипарка. Или ако не се бе омъжила за офицер от флота.

— А какво щеше да стане с теб, ако не се бе омъжила за финансист? — попита Люк.

— Когато се запознахме, аз вече бях завършена личност. Да сменим темата. Тази кола няма ли радио? Или айпод?

Ейприл се протегна и завъртя първото копче, което й попадна.

— Това е климатикът — отбеляза Люк, когато силна струя въздух ги блъсна в лицето.

— Хайде, направи нещо полезно и пусни малко музика — нареди му тя, отпусна се отново назад и затвори очи. — Трябва да помисля.

Само след няколко секунди Ейприл изпадна в онова междинно състояние между съня и реалността, където външният свят се смесваше с този в главата й. Усети мириса от цигарата на Люк, в същото време видя майка си и в същото време Март плъзна по бара чашата с абсент към мъж, който изглеждаше точно като Трой.

Когато отново отвори очи, мислеше, че е подремнала десетина минути, докато в действителност часовникът показваше, че е минал почти час, и Люк я буташе енергично по крака.

— Пристигнахме в Сарла — заяви той. — Може би ще поискаш да се освежиш, преди да се видим с мадам Вание.

— Защо? — попита Ейприл и се изправи, устата й беше залепнала. — Имам ли нужда от освежаване?

Ейприл дръпна сенника и започна да търси из чантата си нещо, което би могло да мине за грим. Освен ако Март не бе прескочила във времето и не бе сменила чантата си с нейната, шансът да открие в собствената си чанта нещо друго, освен листчета и множество химикалки, бе почти равен на нула.

— А, ето! Гланц за устни отпреди осем години с неопределен произход! — заяви Ейприл и извади гланца в замазана розова опаковка. — Стискай палци този, който го е оставил, да не е имал херпес.

— Да не би току-що да каза херпес?

Преди да успее да измисли подходящ отговор, Ейприл остана поразена от гледката.

— Еха! Това Сарла ли е? — възкликна тя. — Това място изглежда направо нереално!

Селото наистина беше удивително. Приличаше на капсула на времето със средновековната си атмосфера, жълтите къщи, изградени от пясъчник, островърхите покриви и покритите с калдъръм улици. Старинният му вид беше почти като измислен, сякаш бе част от лунапарк.

— Да не би да са го реконструирали? — попита Ейприл все още не вярваща на очите си. — Или си е било такова през цялото време?

— Предполагам, че си е било такова винаги.

Люк зави по една алея, която изглеждаше по-подходяща за мотор втора ръка, отколкото за луксозен автомобил. Ейприл се хвана здраво за дръжката на вратата, докато той умело си проправяше път сред кофите за боклук, хората и козите.

Малко след това преминаха през още една подобна алея и излязоха на коларски път. Беше дълъг и прав, а от двете му страни се простираха зелени поля. В края на пътя се намираше квадратна каменна къща. Ейприл тихичко възкликна от изненада. Това трябваше да е къщата на Анес Вание. Пътят свършваше пред нея.

Chapitre LXXIV

Макар че навън беше топло, Анес Вание седеше пред пращящия в камината огън, краката й бяха завити с кадифено одеяло. До нея беше поставена голяма подплатена кутия.

Нямаше никакво съмнение, че жената беше възрастна и с крехко здраве. Раменете й бяха приведени, костите й стърчаха изпод пуловера като пръсти, костеливите й ръце бяха скръстени като крака на скакалец. Имаше бухнала русо-бяла коса, през която Ейприл виждаше гладкия й розов скалп. Очите й бяха леденосини, напомняха на глетчер и бяха почти прозрачни.

— Добре дошли в дома ми — поздрави ги тя на френски, след като една прислужничка или някаква домашна помощничка ги въведе вътре.

— Благодаря, че ни приехте — отвърна Ейприл и се поколеба дали да се приближи до жената в стола от палисандрово дърво, или да остане на няколко метра от нея. — Много се радваме, че сме тук.

Мадам Вание я огледа внимателно.

— Няма да говоря на английски — обяви тя.

— Ce n’est pas un problème — увери я Ейприл и направи крачка към Люк, изведнъж обзета от силно желание да се хване за него — за ръкава му, за колана, за външния ръб на десния му джоб.

Чувстваше се нестабилна и несигурна.

— Може ли да седнем? — попита Люк на френски и посочи към едно тясно, тапицирано в бяло канапе за двама, направено по времето, когато хората не са били толкова едри.

— Моля, заповядайте — покани ги Анес и наклони глава настрани, в крайчеца на устните й заигра лека усмивка.

— Още веднъж искам да ви уверя, че оценяваме това, че отделихте време да разговаряте с нас — каза Ейприл и си напомни да говори бавно, да брои вдишванията си преди всяка дума.

Когато й се налагаше да говори френски, докато е нервна, Ейприл непременно трябваше да си поема въздух по-често.

— Казвам се Ейприл Воут, а вие, разбира се, познавате мосю Тебо.

— Да, Люк — каза тя и докосна малкия сапфирен медальон, който висеше в измършавялата кожа, насъбрана под врата й. — Красивият адвокат. И така, мадам Воут, какво ви накара да дойдете чак дотук?

— На първо място — Ейприл прочисти гърлото си и извади дневниците от чантата си — исках лично да ви върна това. Благодаря ви, че ги предоставихте за ползване на нашата аукционна къща. Бяха изключително полезни за установяване произхода и автентичността на вещите.

Ейприл подаде листовете на мадам Вание, която ги хвърли на ниската масичка и се засмя. Звукът не излезе от гърлото й, а отнякъде по-дълбоко, чу се хриптене, като че ли белите й дробове бяха засегнати от плеврит.

— Люк ме предупреди, че ще кажете точно това — заяви мадам Вание, — че непременно ще говорите за доказателствата за произход.

— Ами, да — Ейприл отметна кичур коса от лицето си, — вярно е. Затова ви благодаря отново.

— Вече няколко пъти казахте благодаря — мадам Вание леко докосна слепоочията си. — Моля ви, спрете да го правите.

— Да, мадам исках само да изразя…

— Какво мислите за дневниците?

— Ами, аз… страшно много ми харесаха — отвърна Ейприл. — Направо се влюбих в тях. Иска ми се да имаше още записки. Март дьо Флориан е била забележителна личност.

— Забележителна. Интересно определение — мадам Вание се засмя отново.

Звукът, който издаде, накара Ейприл да потрепери. Премести се малко по-близо до огъня.

— Нямам много време, нито днес, нито изобщо на тази земя — продължи мадам Вание. — Така че да минем направо на темата. Какво бихте искали да знаете? За да уточните вашите… доказателства за произход.

Ейприл бръкна в чантата си, за да извади химикалка. Трябваше да пробва три върху жълтия бележник, докато най-после намери някоя, която работи.

— Имам много въпроси — започна Ейприл и се обърна към Люк за помощ. Той сви рамене, сякаш искаше да каже, че това е нейното шоу и той само е купил билета.

— Първият ми въпрос е какво е вашето място в тази история?

— Мадам Воут, за мен ли дойдохте да разпитвате? Или бихте искали да узнаете нещо повече за Март и Лизет?

— Всъщност дойдох да науча всичко.

— Ще стигнем и до мен. В момента не бих искала да отговарям на въпроса ви. Все още не.

— Ами, добре — съгласи се Ейприл и моментално мина на английски, докато мислите се надпреварваха в главата й.

Какво всъщност искаше да попита? Дали изобщо бе наясно с това?

— Мадам Воут?

— Извинете — стресна се Ейприл. — Опитвам се да подредя мислите си. Нали разбирате, всъщност узнах много неща благодарение на дневниците — каза тя и кимна по посока на масичката. — Струва ми се, че в момента се опитвам да запълня празнините.

Люк се изкашля. Ейприл рязко извърна глава към него. Да не би това да беше предупреждение? Или кашлицата бе резултат от вредния му навик да пуши?

— Любопитно ми е — каза мадам Вание — какво си мислите, че сте разбрали?

— Не всичко, разбира се. Но мисля, че сега имам много по-ясна представа за личните взаимоотношения, за любовта на Март към Джовани Болдини и защо толкова силно е мразела Жан Юго. Вече знам и защо Лизет, извинявайте, мадам Катрмер, е изоставила апартамента.

— И защо го е направила? — попита мадам Вание.

— Ами… въпреки всичко, въпреки огромната любов на Март към Беатрис, сигурна съм, че мадам Катрмер се е чувствала изолирана, тъй като е била дадена за осиновяване още докато е била съвсем малка.

Дадена за осиновяване. Звучеше много по-добре от изоставена в дом за идиоти и имбецили. Но в крайна сметка, Март поне бе приела Лизет за член на семейството. Усетила е някакво чувство на дълг към нея. В противен случай никога не би оставила апартамента с всичките му съкровища на Лизет Катрмер.

— Дадена за осиновяване ли? — учуди се мадам Вание. — Това не е вярно.

— Но според дневниците… — Ейприл отново посочи към масичката.

Хвърли поглед към Люк. После отново се обърна към мадам Вание, която продължаваше да не откъсва от нея странните си блестящи очи.

— Март казва, че ще заведе внучката си в дома за деца без родители. Че тя самата не може да се грижи за нея.

— Е, втората част определено е вярна — каза мадам Вание с известна насмешка. — Но не, в крайна сметка не я е завела в онзи дом. Възнамерявала е да го направи, но добрата й приятелка я е разубедила.

— Добрата й приятелка? Маргьорит ли имате предвид?

Мадам Вание кимна и по лицето на Ейприл се разля широка усмивка.

— Разбира се, че Маргьорит е щяла да се намеси — каза Ейприл и се почувства щастлива при тази мисъл.

Кой ако не Маргьорит ще помогне на Март да постъпи правилно.

— Значи сте започнали да харесвате милата Маргьорит?

— Да! Напълно. Била е страхотна приятелка, не смятате ли?

— Така е наистина. Честно казано, не знам защо е търпяла знаменитата мадам дьо Флориан — каза мадам Вание и направи театрална гримаса. — Но за щастие на Беа, както и на Лизет, Маргьорит е приела като своя лична мисия да се грижи за нея.

— За кого да се грижи? За Лизет? Или за Беа?

— И за двете по различен начин. Но в момента имах предвид за Март.

— Какво искате да кажете? Никой не се е грижил за Март. Да, разбира се, тя е имала „клиенти“, които са я осигурявали материално, но Март се е справяла изключително добре и сама, не мислите ли? Дошла е в Париж без пукната пара, без да познава нито един човек и си е изградила нов живот. Погледнете само какви вещи има в апартамента й! Това е апартамент на богата жена. Справила се е много добре, не мислите ли?

Ейприл хвърли поглед към Люк, сигурно за десети път. Колко пъти трябваше да повтори „не мислите ли“, докато някой най-после се съгласи с нея?

— Ако преценяваме живота на един човек само по материалните му придобивки, сигурно сте права — каза най-после мадам Вание. — Но аз бих предпочела да го преценявам по друг начин. Март е била ужасна майка, невероятно егоистична.

— Моля? — Ейприл имаше чувството, че я заля гореща вълна. — Не смятате ли, че сте доста сурова към нея?

— О, не, дори не съм достатъчно сурова. Според сегашните стандарти би могло да се каже, че е упражнявала насилие над детето, или най-малкото не е проявила достатъчна грижа за него. Особено според вашите американски разбирания.

— Грешите! — извика Ейприл и скочи от канапето.

Люк се опита да я сграбчи за ръката, но не успя. Тя грабна дневниците от масичката.

— Прочетох всичко това — каза тя и размаха листовете. — Тук не са включени записи за всички дни, липсват дори цели години, но аз познавам тази жена. Може и да ви звучи налудничаво, но имам чувството, че наистина я познавам.

— Нима? — гласът на мадам Вание беше груб, като шкурка. Ейприл се почувства като дете, на което се карат. — Кажете ми защо според вас само някои части от дневниците бяха открити в апартамента? Какво се е случило с останалите?

Ейприл сви рамене.

— Предполагам, че същото, което се случва с повечето документи отпреди сто години. Били са загубени, унищожени или просто изхвърлени.

По лицето на мадам Вание се прокрадна дяволита усмивка.

— Унищожени, да. Наистина са били унищожени. От Лизет. След смъртта на Март.

— Какво искате да кажете? — едва изрече думите Ейприл. — Мислех, че не е влизала в апартамента в продължение на седемдесет години.

— Така е. Март дьо Флориан е починала през 1935 година. Лизет напуска Париж през 1940. Междувременно е имала достатъчно време, за да прегледа нещата на онази жена и да се отърве от всичко, което не е искала да вижда. Мислите, че тези писма и тези думи са важни за вас? Е, за Лизет те са били всичко. Също като вас тя се е опитвала да събере парчетата на една история, да разбере неща, за които е нямала отговор.

— Не е ли била там? Около нея е имало хора — баба й, Маргьорит. Не е ли знаела историята?

— О, мадам Воут! — възкликна Анес и се разсмя.

Смехът премина в кашлица, която разтресе тялото й и предизвика появата на четири, невидими до този момент помощници, които пристигнаха тичешком. Някой приготви чай с мед. Ейприл седеше като замръзнала, докато Люк разтриваше гърба й. Хората се въртяха и се суетяха около възрастната жена.

— Извинете ме — каза мадам Вание, след като суматохата отмина и прислужниците изчезнаха в скривалищата, от които се бяха появили. — Вече не ми остава много. Та докъде бяхме стигнали?

— Казах нещо, което очевидно предизвика пристъп на истерия. Напълно бих ви разбрала, ако не можете да продължите.

— А. Да. Истерия. Мадам Воут, сигурна съм, че много добре знаете, че във всеки човек има повече, отколкото се вижда на пръв поглед, или, отколкото той е решил да ви покаже.

— Но…

— Тихо! Достатъчно. Дойдохте тук, за да откриете липсващите парчета? Е, липсващото парче е Лизет. Не се ли досетихте? Тя има своята собствена история.

Chapitre LXXV

Анес Вание, Париж преди войната

Елизабет дьо Флориан бе абсолютно копие на баба си. И двете имаха тъмни къдрави коси, почти еднакви черни очи и съвсем същия дълъг, горд нос. Лизет мразеше носа си.

Никак не искаше да прилича на жената, която я отгледа, да има същия отчаян, див поглед. Grand-mère я плашеше, беше непредсказуема, в един момент беше като котенце, в следващия се превръщаше в див звяр. Но Лизет не се плашеше толкова от променливите й настроения, колкото от непрекъснатата върволица мъже, които влизали и излизали от апартамента. Тези така наречени господа много често се държали грубо, били склонни към насилие и почти винаги били пияни. Всеки път, когато някой от тях пристигал в апартамента, когато Grand-mère я нямало, Лизет скривала визитната му картичка зад някоя от картините или я мушвала навътре в някое бюро.

— Някой да е идвал, докато ме нямаше? — питала Grand-mère. — Не — отвръщала винаги Лизет. — Беше тихо като в морга. Никога нямали достатъчно храна. Grand-mère се хранела по ресторантите с мъжете, тези нахалници, които пристигали в къщата, миришещи на пилешка мазнина и на нещо още по-неприятно. С годините коремът на Grand-mère се променил, от плосък станал закръглен и след това огромен. Сутрин й трябвало все повече време да се облече, защото трудно успявала да напъха дебелите си като наденици ръце в ръкавите на роклите, които бяха излезли от мода още преди години.

— Гладна съм — казвала й често Лизет.

— Ще видя какво мога да направя — отвръщала Grand-mère. — Но днес парите трудно се намират. Трябва някак да се справяме с малкото, което имаме, и да продължим да се подготвяме за най-лошото.

Всеки път, когато Grand-mère отсъствала от апартамента, Лизет започвала да разглежда вещите на баба си. Проучвала ги внимателно, завиждала на тяхното единство и на стабилността им в този свят. Имало вази, полилеи и картини, един милион спомени от миналото, събирани и трупани с години. Те я навеждали на мисли за разкошен живот и малката Лизет се питала защо сега не могат да си позволят дори храна.

Веднъж, след като Grand-mère отсъствала в продължение на няколко дни, Лизет взела един свещник и го отнесла в близката заложна къща, където го продала за нищожна сума. Много добре знаела, че струва поне пет пъти повече, отколкото ниският мазен мъж й предложил, но в онзи момент най-важното за нея било да напълни стомаха си.

Когато Grand-mère се връщала вкъщи, минала покрай витрината на заложната къща и разпознала свещника си. Как го направила, след като там имало още поне четиридесет подобни, Лизет така и не разбрала. След като нападнала собственика на заложната къща с бастуна си (принадлежал някога на министър-председателя), обвинила го, че е крадец и го нарекла „мръсен, смрадлив евреин“. Grand-mère разбрала, че собствената й внучка го е продала.

Нахлула в апартамента, крещейки, че ще откъсне главата на Лизет, и Лизет, която много добре знаела, че баба й се придвижва трудно, се барикадирала зад мебелите. Това било едно от предимствата на претъпканото им жилище. Имало много места, където да се крие.

— Положението ще се влоши още повече, преди всичко да свърши! — крещяла Grand-mère. — Трябва да пестим! Трябва да се приготвим за най-лошото! То неминуемо ще дойде!

Лизет така и не могла да я разбере. Баба й пазела тези предмети за черни дни, а около тях вече цареше непрогледен мрак.

С годините ясното съзнание, както и чувството за състрадание все повече напускали Grand-mère. Често започвала да крещи на Лизет без причина, твърдяла, че момичето е казало нещо, което изобщо не било казвало или че е преспало с някого, когото въобще не познавало. Въпреки професията на баба си, когато Март я обвинявала, че е правила секс, Лизет нямала ни най-малка представа за какво й говори. Знаела само, че е нещо, което не е направила.

Крясъците винаги започвали на висок тон и Лизет се научила да се крие зад някоя тоалетка или зад някой шкаф, докато бурята отмине. След като крещяла с пълни сили в продължение на няколко минути, Grand-mère изведнъж млъквала по средата на изречението, като че ли гласните й струни били изтръгнати от гърлото й. Половината й лице се вкаменявало, а другата половина увисвала надолу като разтопен восък от свещ.

Когато станала на десет години, Лизет вече много добре знаела, че в живота й има само двама души, на които може да разчита — стария приятел на Grand-mère Джовани Болдини и още по-старата й приятелка Маргьорит. Grand-mère отказвала да говори с Болдини, войната между тях продължавала от години, но Маргьорит я водела да го види. Обяснила на Лизет, че когато има нужда от някого, винаги може да разчита на нея, както и на този мъж, художника Болдини. Така че всеки път, когато Лизет се почувствала гладна, самотна или тъжна, отивала при един от двамата. Прекарала много нощи, спейки в стаите им за гости, и много щастливи и засищащи часове на техните маси.

Болдини починал, когато Лизет била на дванайсет години, но Маргьорит останала в живота й. Именно Маргьорит хранела Лизет, когато била гладна, кърпела дрехите й и я научила да чете. Освен това Маргьорит научила Лизет да бъде себе си, а не това, което си мислела, че другите очакват да видят в нея. Урок, който Grand-mère така и не усвоила.

Когато баба й починала през 1935 година, Лизет посрещнала смъртта й почти с облекчение. Вече не била подложена на непрекъснати крясъци и имала пълното право да се разпорежда с вещите в апартамента. Тя не била особен специалист в оценяването на стойността на мебелите, но разбирала истинския потенциал, който те носели в себе си, а той бил свободата й.

Няколко месеца след смъртта на Grand-mère Лизет започнала внимателно да разчиства неразборията, като подреждала вещите според евентуалната им стойност и възможността лесно да бъдат пренесени. Маргьорит й казала за една аукционна къща, която била готова да вземе вещите на Март и да ги продаде за солидна сума. Единственото, което Лизет трябвало да направи, било да подготви вещите за продан. Звучало много просто, но Лизет така и не стигнала дотам.

Започнала с най-тежкия шкаф в апартамента. Била прекарала толкова много часове, криейки се зад него, и предполагала, че с него ще се раздели най-лесно. И наистина било така, докато не отворила вратите му и не открила вътре дневниците на баба си. Имало десетки дневници, може би сто, а дори и повече, всички изписани от край до край, завързани с цветни панделки и абсолютно непокътнати. Поне до известно време.

Жената, написала тези дневници, не била онази Grand-mère, която Лизет познавала. В нея имало живот, особено в по-ранните й години, веселост, за която Лизет не подозирала. Март не била само избухвания и сълзливи, объркани твърдения. Grand-mère знаела как да обича. Била обичала Болдини. Обичала Маргьорит. Обичала Беатрис. Обичала дори Лизет.

Докато четяла дневниците и самата тя била сълзлива и объркана, Лизет вадела всяка страница от подвързията. Запазила само тези, които я карали да се усмихва или да разбере случилото се, останалите изхвърлила в огъня, където те припламнали, изпращели и в крайна сметка се превърнали в пепел.

Лизет все възнамерявала да разчисти останалите вещи на Grand-mère на следващия ден. Щяла да ги предаде на аукционната къща утре. Странно колко бързо утре става вчера, след това миналата седмица и накрая се оказва, че вече нямаш време. Не след дълго утре станало 1940 година, а двайсет и една годишната Лизет не била по-близо до това да се отърве от вещите на Март, отколкото преди пет години. Също както и останалата част от нацията, сега имала много по-важни неща, за които да се тревожи, и съвсем не й било до креслата от времето на Луи XVI.

През тази година нацистите нахлули във Франция. Вестниците били пълни със снимки на Хитлер, позиращ самодоволно пред Айфеловата кула, все едно е на екскурзия. Светкавичната война започнала през май и скоро след това Париж бил превзет. На четиринадесети юни Лизет стояла на тротоара заедно със съгражданите си и гледала как германските войски навлизат в града й. Хората били занемели от ужас. Някои плачели. Всички се питали какво ще се случи със страната им, какво ще стане със семействата им.

По чиста случайност Лизет се озовала до възрастна жена, облечена в дълго черно палто от визон. И отново по чиста случайност се обърнала към нея и разпознала Жан Юго. Лизет се стреснала при вида на тази жена. В апартамента на Grand-mère имало не по-малко от сто нейни снимки. Лицето, което била виждала на хартия, изведнъж оживяло.

— Извинете — обърнала се Лизет към Жан Юго.

Не била особено общителна, но войната била започнала да я променя.

— Никак не ми е приятно да ви безпокоя в такъв забележителен момент, но мисля, че сега е най-подходящо да ви го кажа. Ние с вас имаме роднинска връзка.

Жан се обърнала, очите й били големи, челото, набраздено от милион бръчки.

— Моля?

— Ами… вижте, съвсем скоро установих, че моят прадядо е Виктор Юго, вашият дядо! А сега с вас стоим една до друга.

Лизет не споменала, че нейният дядо е бившият съпруг на Жан. Предполагала, че подобно разкритие няма да бъде прието добре.

За съжаление, Лизет много се заблуждавала, ако очаквала усмивка и радушен прием.

— Мислех, че си умряла! — изпищяла облечената във визон дама.

Няколко души извърнали поглед към тях, включително и двама немски войници, които пушели, облегнати на уличната лампа.

— Какво означава това? — Лизет се опитала да отстъпи, но гъстата тълпа не й позволявала да помръдне. — Умряла? Какво искате да кажете?

— Ти си онази курва от „Фоли Бержер“! Март дьо Флориан! Продала си душата си на дявола, за да си върнеш младостта!

Колкото и безумен да бил някога погледът на Grand-mère, в сравнение с този на Жан приличал на спокойно езеро в летен ден. Бялата част на очите й била зачервена, а зениците толкова разширени, че когато човек ги погледнел, имал чувството, че пропада в бездънна яма.

— О, съжалявам — казала Лизет и се засмяла нервно. — Не, аз не съм Март дьо Флориан, а внучката й. Джовани Болдини беше мой баща.

Беше го научила преди три години, но все още й беше приятно да изрича тези думи, усещането все още беше свежо и ново.

— Мисля, че по някое време ви е рисувал заедно със сина ви. Дядо ми е бил човек, когото също сте познавали…

— Разбира се, че познавах дядо ти! — изпищяла Жан. — Беше Леон Блум! Евреин! Неприятен, арогантен, злобен, мръсен, противен, непохватен евреин!

Докато Лизет стояла като втрещена на мястото си, Жан направила немислимото. Изтичала до двамата немски войника, които пушели и се наслаждавали на маршируващите войски.

— Онова момиче там е еврейка! И открадна нещо от мен! Аз съм внучката на Виктор Юго. Настоявам незабавно да я арестувате!

Макар да било малко вероятно двамата да се впечатлят от роднинската й връзка с Виктор Юго, вероятно били чували за него само смътно, те се отделили от мястото, на което били застанали, и предпазливо и с любопитство приближили към Лизет. Тя обаче не изчакала, за да разбере дали възнамеряват да говорят с нея, да я арестуват или да направя нещо друго (беше чувала слухове, господи, какви слухове бе чувала само!).

С неподозирана до този момент сила, Лизет разблъскала хората около себе си, промъкнала се покрай тях и след това се спуснала в една задна уличка, все още не заета от тълпите. Изритала обувките си, затичала по уличките и се шмугвала между сградите, докато най-после успяла да достигне дома си, като през цялото време не се обърнала нито веднъж, за да види дали някой я следва.

Дишайки тежко, Лизет се облегнала на заключената врата на апартамента и си напомнила, че се намира на сигурно място. След като в следващите пет, десет, двайсет минути никой не почукал на вратата, тя се опитала да нормализира дишането си, поне за момента, защото имала чувството, че още дълго няма да може да диша спокойно. Лизет много добре знаела, че ако остане в Париж ще преживее още милион подобни безкрайни секунди в очакване някой да почука на вратата й. Нямала намерение да живее като Grand-mère, винаги в страх и в очакване да се случи най-лошото.

Събрала нещата си в една малка торба и дошла първо в нашата къща, а след това заедно с майка ми отидохме в дома на Маргьорит. След смъртта на баща ми нашият живот също не бе лесен. Перспективите в Париж не бяха добри. Чувахме, че хората бягат в провинцията и решихме, че няма да е лошо и ние да направим същото.

Маргьорит ни спаси така, както бе спасявала Март толкова много пъти. Отведе ни в семейния си дом в Южна Франция. Нали разбирате, тя не беше безпризорно дете, както си помислила Март, когато я видяла за първи път по време на сватбената процесия на Жан. Не, тя беше малко момиченце от богато семейство, което искаше да изяви собствената си същност.

След по-малко от седмица Франция подписа примирие с Германия в същия железопътен вагон, в който Германия бе признала поражението си през 1918 година. Страната ни се предаде само за шест седмици. Възнамерявахме да останем в къщата на Маргьорит няколко седмици, най-много година. Но останахме завинаги. Лизет така и не можа да събере сили да се върне обратно в Париж. Оказа се, че в крайна сметка няма нужда от вещите на Март.

Забелязахте ли табелката на вратата? Онази, на която пише „Катрмер“? Това беше фамилното име на Маргьорит и Лизет го прие за своя фамилия. Каза ни, че го прави, защото се страхува, че някой отново може да я обвини, че е еврейка. Според памфлетите, разпространявани в Париж, нейното лице напълно съответствало на типичните еврейски черти.

Но всички ние знаехме истината. Лизет взе името на Маргьорит, защото тя бе най-близкото нещо до майка, което някога бе имала. И още нещо, Лизет взе името й, защото Маргьорит беше единственият човек, който знаеше какво е да обичаш барманката от „Фоли Бержер“, трудната, но прекрасна Grand-mère.

Chapitre LXXVI

Люк и Ейприл не бяха подготвени да останат да преспят, нямаха дори четки за зъби. Бяха планирали да си тръгнат, преди да настъпи нощта, но не бяха предвидили огромното емоционално натоварване, което историята ще донесе на мадам Вание. Не им беше минало през ум, че разказът така ще изтощи старата дама, че ще се наложи веднага да се оттегли в леглото, без да им даде възможност да й зададат нито един въпрос.

По тази причина Ейприл и адвокатът прекараха нощта напълно облечени, легнали един до друг на матрак, който сякаш беше пълен с тухли. Ейприл лежеше, кръстосала ръце на гърдите си, докато Люк леко похъркваше до нея. Тя броеше всяка минута, всеки час, непрекъснато поглеждаше към телефона си и отчаяно чакаше момента, когато ще може отново да разговаря с мадам Вание.

Стана в мига, в който първите слънчеви лъчи попаднаха върху леглото. Побутна спътника си, за да го разбуди. Той я погледна уморено и я попита колко е часът. Ейприл му припомни, че едно от най-хубавите качества на възрастните хора е, че сутрин стават с кокошките.

И въпреки че едва минаваше шест, когато Ейприл и Люк се дотътриха в кухнята, мадам Вание вече чакаше гостите си, седнала до кръглата червена маса.

— Bonjour — поздрави я Ейприл и с изненада установи, че гласът й дращи като счупено стъкло.

— Как сте тази сутрин? — попита мадам Вание и потопи пликчето с чай в чашата си. — Ще пиете ли чай или кафе?

— С удоволствие бих пила кафе — отвърна Ейприл. — Аз ще го направя.

— Готово е — каза един глас зад нея.

Ейприл подскочи. Още една от помощничките на мадам Вание беше застанала в готовност до кафеварката. Ейприл погледна към Люк, който стоеше на прага и търкаше очите си, рошавата му коса стърчеше във всички посоки.

— Merci — каза Ейприл и седна леко нервна.

Забеляза, че кутията, която снощи бе в краката на мадам Вание, сега се намираше върху масата.

— Намерихте ли отговорите на всичките си въпроси — попита мадам Вание и тихо се засмя, — след като ви разказах историята от позицията на Лизет?

— Не, сега имам още повече въпроси.

— Така си и помислих.

Люк намести стола си между двете жени и понечи да запали цигара. Ейприл се протегна и стисна ръката му.

— Не можеш да пушиш тук! — заяви тя.

— Защо ми се струва, че имам дежавю?

— Няма нищо — намеси се мадам Вание. — Американци, non?

— Oui. Американци — поклати Люк глава.

Ейприл го побутна с върха на обувката си под масата.

— Кажете ми, мадам Воут, какви други въпроси имате? — попита възрастната дама и отпи от чая си.

Глътката се спусна надолу по гърлото й със звук, наподобяваш звука на вода, стичаща се в канал.

— Всъщност бих искала да знам повече за психическото състояние на Март преди смъртта й.

Ейприл си помисли за майка си. Беше много възможно състоянието на Санди Потър да не е било разбрано правилно, ако бе живяла в онзи апартамент през онези години, а не доста по-късно в Сан Диего, със съпруг, който я подкрепяше.

— Знам, че Лизет има смесени чувства към нея — продължи Ейприл, — което е напълно разбираемо, имайки предвид бурното й детство. Но продължавам да се чудя. Когато прочетох дневниците, Март ми се стори съвсем различна, особено в ранните си години, в сравнение с това, което ми разказахте за нея. Но някои от последните записки… трябва да призная, че сега виждам неща, които не бях забелязала преди. Мисля, че Болдини е бил прав, разсъдъкът е започнал да й изневерява. Мислех си… питах се… Според вас възможно ли е да е страдала от алцхаймер?

— Алцхаймер?

Мадам Вание сбърчи вежди, сви устни и чертите й се изостриха.

— Майка ми страдаше от алцхаймер — поясни Ейприл. — Трябва да ви кажа, че когато за първи път видях портрета на Март, тя силно ми заприлича на майка ми и сега отново ми напомня за нея. Никога не изпадаше в агресия или поне аз не съм я виждала в подобно състояние, но това заболяване наистина би могло да въздейства върху психичното здраве на болния, върху чувството му за ориентация. Според мен е възможно да е…

— Не е била болна от алцхаймер — заяви мадам Вание категорично, сякаш е лекар или патоанатом, извършващ аутопсия.

— Може би е трудно да се погледнат нещата от тази им страна, но наистина е възможно…

Анес се протегна към кутията и извади от нея малко бурканче, от тези, които обикновено съдържат по петдесет грама крем за лице и струват двеста долара. Това обаче беше старо, миниатюрно и около отвора му се бе натрупал бял пласт, който приличаше на гипс. Мадам Вание го подаде на Ейприл.

— Какво е това? — попита тя и го завъртя в ръка.

— Прословутият крем за лице на Март.

— Избелващият крем — усмихна се Ейприл. — Много бих искала да видя как действа. Сигурно е изглеждала много странно, особено когато е остаряла.

— Прочетете какво пише отзад.

— Моля?

— Прочетете състава му. Отзад.

Ейприл го обърна. Прочете първата съставка и не беше необходимо да продължава. De plomb.

— Олово. Слагала е върху лицето си крем, съдържащ олово?

— Да, всеки ден. По няколко пъти на ден. В крайна сметка това я е убило. Отначало се е парализирало лицето, а не след дълго и мозъкът й. Отравяне с олово в името на красотата. Работничките във фабриките са страдали от отравяне с олово, причинено от условията, при които са работили. Може да се каже, че Март е жертва на същите обстоятелства.

— Господи! — Ейприл остави бурканчето на масата и избърса ръце си в дънките. — Горката Март!

— Всички заслужават съжаление — въздъхна мадам Вание.

Люк продължаваше да седи между двете жени, пушеше цигарата си и изглеждаше така, сякаш страдаше от силен махмурлук. Не беше от хората, които обичат да стават рано, мислеше Ейприл.

— Лизет срещна ли се някога със семейство Юго? — попита Ейприл. — След края на войната.

— Жан Юго почина през 1941 година.

— Ами другите? Формално погледнато, те са били нейно семейство. Според мен семейната връзка е важна. Поне за Март е била много важна.

— Когато Лизет напусна Париж, тя наистина напусна Париж. За нея нямаше никакво значение какво се е случило в някакво сиропиталище преди шейсет години. А и след срещата си с Жан не хранеше особени надежди за общо бъдеще със семейство Юго.

— Не бих я обвинила — каза Ейприл. — Донякъде монахините са направили мечешка услуга на Март, като са й разкрили потеклото й, по този начин са й показали какво няма да има. И за Март това се е превърнало в своего рода мания.

— Потеклото е нож с две остриета, non? Понякога ти разкрива прекалено много неща. Вашите, така наречени доказателства за произход, невинаги вършат добра работа. През годините много пъти го изпитвах на свой гръб.

— Заради семейство Юго ли?

— Заради моя собствен произход.

— Съжалявам — Ейприл примигна объркано, — но името Вание не ми е познато.

— И няма причина да ви бъде познато. Това е моминското име на майка ми, а то не би могло да означава нищо за амбициозните малки представителки на аукционните къщи — мадам Вание се усмихна самодоволно. — Най-вероятно ви е позната фамилията на съпруга й. Спомняте ли си картината, която открихте? В апартамента? Онази, която смятате, че е толкова ценна?

— О, господи, само не ми казвайте, че не е на Болдини — заяви Ейприл и заби глава в масата. — Няма да мога да го понеса.

— На Болдини е, в това няма съмнение — увери я мадам Вание и за пореден път се засмя тихо като хиена. — Хайде, мадам Воут, не бихте ли искали да ме гледате в лицето, докато ми задавате всички тези въпроси?

Ейприл вдигна глава от масата.

— Слава богу! — възкликна тя леко задъхана. — Щяхте да причините невероятно много проблеми, ако ми бяхте казали обратното.

— О, господи! — мадам Вание се плесна по гърдите. — Определено не бих искала да ви създам никакви проблеми. Не се тревожете, ma chérie. Картината е на Болдини. Мога да го потвърдя с абсолютна сигурност, защото аз самата съм Болдини.

Chapitre LXXVII

Разкритието, че е потомка на Болдини, причини още по-големи затруднения в дишането на мадам Вание, което от своя страна предизвика нова намеса на домашната бърза помощ в кухнята. Този път здравните работници пристигнаха с медицинска апаратура, включително и портативен кислороден апарат. Докато наблюдаваше как мадам Вание си поема големи глътки въздух от маската, на Ейприл й се прииска и тя да може да го направи. След чутото, тя също бе започнала да диша тежко.

Мадам Вание беше дъщеря на Болдини, негова законна дъщеря. На осемдесет и седем годишна възраст вечно своенравният Болдини бе решил веднъж завинаги да се превърне в улегнал човек. Въпреки напредналата си възраст искал да има жена и да създаде семейство. По време на сватбения обяд Болдини се извинил за старческото си състояние и шеговито заявил: „Не съм виновен, че съм толкова стар, това е нещо, което ми се случи съвсем неочаквано“. Майсторът на мазката успял да създаде още едно дете, преди да почине от пневмония, осемнайсет месеца след женитбата си.

— Можем ли да ви донесем нещо? — попита Ейприл, след като мъжът с вид на латиноамериканец изнесе кислородния апарат. — Малко вода? Или да ви оставим за малко сама?

— Не, добре съм — увери я мадам Вание и се намести в стола си.

Държеше в ръка нова чаша чай и се усмихваше с ледената си усмивка, сякаш не се е случило нищо.

— Сега вече знаете каква е ролята ми в тази история, какво е мястото ми в цялата картина.

— Имате забележително потекло — рече Ейприл. — Сигурно много се гордеете с баща си.

— Изобщо не го познавам — отвърна мадам Вание и сви рамене. — Починал е, когато съм била още съвсем малка, и като момиче не се интересувах особено от художествените му постижения. Както повечето деца, и аз не ги разбирах. Така че може би гордост не е най-правилната дума. Но с времето започнах да го ценя. Трябва да призная, че изпитвам определено задоволство, когато някоя от картините му се продаде на висока цена по време на търг. Според майка ми, мир на праха й, единственото нещо, което някога е искал през живата си, е да бъде ценен заради таланта си.

— Майка ви — започна Ейприл, спомняйки си какво й бяха казали Марк и Оливие, — тя е писала за портрета в апартамента, права ли съм?

— Да — кимна мадам Вание. — И това ви помогна с доказателствата за произхода, non!

— Що се отнася до Болдини, това беше основното доказателство — потвърди Ейприл.

— Щеше да се радва, че е могла да помогне. Майка ми много обичаше този човек, въпреки трудния му характер.

— Той е имал сърце — каза Ейприл. — Сигурно би бил много щастлив, ако можеше да узнае, че дъщерите му са живели под един и същи покрив и са си помагали в продължение на толкова много години. Неговата кръв, неговите наследници са продължили и след него.

Мадам Вание се усмихна. Този път усмивката й не беше високомерна и снизходителна, а едва забележима, напрегната, устните й почти не се отвориха. Тази усмивка бе пълна с тъга и съжаление.

— Той може да е обичал и двете ни — каза тя, — но само една от нас носеше неговата кръв.

— Но вие казахте, че той е ваш баща.

— Наистина е така.

— О! — Ейприл имаше чувството, че думите я удариха право в стомаха. — Значи смятате… смятате ли, че Лизет не е била негова дъщеря? Аз мислех, че сте сестри. Полусестри. И че това е причината да сте толкова близки.

— Ние наистина бяхме сестри — потвърди мадам Вание и кимна. — Но не по кръв.

Тя въздъхна дълбоко. Една сълза се отрони от ъгълчето на окото й. Остана върху бузата й като дъждовна капка върху листенце на роза.

— Тогава защо Март твърди, че той е бил неин баща? — попита Ейприл.

— Не знам откъде й е хрумнала подобна мисъл — отвърна мадам Вание, — но е била напълно убедена в това. Дори Лизет беше убедена, след като прочете дневниците на Grand-mère. И по тази причина дойде в къщата ни, когато настъпи моментът да избяга от Париж. Бях много по-малка от нея, нали разбирате. Лизет смяташе, че е неин дълг да се погрижи за мен, точно както Март смятала, че е неин дълг да се грижи за Маргьорит, а Маргьорит — че трябва да се грижи за Март. В края на краищата съм щастлива, че вярваше в това. Радвам се, че заблудите й за нашето семейство я доведоха при мен.

Мадам Вание обърна глава и се загледа през прозореца, дългото й, плоско лице се отразяваше в дългото, плоско стъкло. Ейприл започна да си играе с едно протрито местенце на дънките си. Както много пъти, откакто бяха пристигнали, и сега изчакваше мадам Вание да събере сили, за да продължи.

— Мисля, че Лизет искаше да вярва в това — продължи Анес, все още загледана през прозореца. — Също като Март и тя искаше да има семейство и семейна история. Та кой не иска? За съжаление, посмъртно бе направен ДНК тест. Не трябваше да се захващам с това — мадам Вание подсмръкна и още няколко сълзи се търкулнаха по бузата й. — Майка ми през цялото време твърдеше, че не е вярно, че баща ми се е заклел, че никога не е докосвал това момиче, Беатрис.

— Кой е бил бащата на Лизет? — попита Ейприл. — Ако не е бил Болдини, тогава кой?

— Беатрис е била отгледана във „Фоли Бержер“. Играла си е с играчките си зад бара. По-късно, когато пораснала, се гримирала и си правела различни прически в съблекалните на танцьорките. Всеки би могъл да е баща на Лизет. Казвам ви го съвсем буквално. Едно красиво момиче, което не разполага с целия си ум, на подобно място. Колко са възможните сценарии, питам аз.

— Много — отвърна Ейприл и отпусна брадичка на гърдите си. — Много.

— А сега, моля да ме извините — каза мадам Вание съвсем неочаквано и се надигна от масата. — Трябва да си почина. Всичко това беше доста изтощително.

Без да се сбогува или по някакъв начин да покаже, че възнамерява да се върне, мадам Вание остави чашата си в умивалника и се отправи куцукайки към вестибюла.

— Получихме доста информация — обади се Люк, след като лекото потропване от краката на възрастната дама съвсем отзвуча. — Доста информация.

Ейприл изсумтя нещо като знак на съгласие, беше прекалено объркана. Мадам Вание й беше дала това, за което я беше помолила, но Ейприл изобщо не искаше това.

— Не мога да повярвам, че Март е свършила по този начин — каза тя. — Била е заобиколена от толкова много хора, а е умряла побъркана и потънала в мрак.

— Всички умираме, потънали в мрак — заяви Люк. — Всички си отиваме сами. Кажи ми, Аврил, какво очакваше да намериш тук?

— И аз самата не знам. Може би някакъв завършек?

— Завършек за теб или за Март? Ça fait rien. И в двата случая няма такова нещо. Животът продължава, светът продължава напред, семенцата, които сме посели, продължават да растат. Но Март дьо Флориан всъщност е голяма късметлийка, non? Въпреки лудостта си. Не всички можем да се похвалим, че век по-късно ще се намери някоя красива специалистка по история на мебелите, която да се заинтересува от нашия живот. Сега Март ще си получи големия търг. Портретът й ще бъде продаден на някой богат стар сноб за един милион евро, че и повече. Според мен нейният край е много по-добър, отколкото на повечето хора.

Люк загаси цигарата си.

— Моля те, въздържай се да споменаваш седемцифрени числа — измърмори Ейприл. — Не знам какво ще направя, ако тази картина не се продаде за сумата, която заслужава.

— Доказателства за произход, ma belle. Доказателства.

Някой се раздвижи в кухнята и след малко се появи една азиатка, облечена в кимоно. Каза им, че мадам Вание се е оттеглила. Била сигурна, че могат и сами да намерят пътя до вратата, както и обратно към Париж, ударението беше сложено върху обратно към Париж.

— Твърде безцеремонно ни отпратиха — измърмори Ейприл, когато жената се обърна и излезе. — Внимавай вратата да не те удари по задника, докато излизаш.

— Внимавай вратата да не те удари по задника. Харесва ми. Ще го прибавя към колекцията си от американски изрази.

Изправиха се. Ейприл за последен път обходи с поглед кухнята на мадам Вание (кухнята на Лизет, кухнята на Маргьорит), след което и двамата се изнизаха на пръсти към вестибюла.

— Може би и без това е най-добре да си тръгнем сега — каза Люк, когато стигнаха до фоайето.

Отвори със замах тежката дъбова врата и се спря на най-горното стъпало. Лъчите на сутрешното слънце преминаваха през косата му. На тази светлина кафявите му очи изглеждаха зеленикави.

— Нямаме много време. Готова ли си да напуснеш Сарла?

— Остави Сарла — отговори Ейприл и преметна чантата си през рамо. — Самолетът ми излита след дванайсет часа. Трябва да съм готова да напусна Париж.

— Не се тревожи. Пак ще се върнеш.

Ейприл се усмихна и заслиза надолу по стълбите. Сега чантата й беше доста по-лека, в нея вече ги нямаше дневниците на Март, които напоследък носеше непрекъснато. Беше странно, че е празна. Беше странно, че работата й тук беше приключила и след двайсет и четири часа отново ще е в САЩ.

Опита се да си представи как колата се отдалечава от къщата на мадам Вание. Представи си как пристигат в Париж, Люк застава на ъгъла и й спира такси. Ейприл сяда на задната седалка, таксито тръгва из улиците на града, а Париж остава все по-далеч и по-далеч зад нея.

Можеше да чуе шума на двигателите и да усети под краката си пода на самолета. Да вкуси застоялия въздух в носа и устата си. Ще седи до прозореца, винаги сяда до прозореца. Пилотът ще форсира двигателите и ще прелетят над Париж, докато милиони светлинки проблясват под краката им.

Накрая самолетът ще кацне в Ню Йорк. Това й се струваше някак далечно, макар че кацането беше най-важната цел. Опита се да си представи, че излиза от самолета и преминава през тълпата от пътници. Видя дългата, извиваща се опашка пред митницата. И после какво?

Ако удържи на думата си, Трой ще я чака отвъд бариерата. Ако е там, сигурно ще грабне чантата на Ейприл (този път ще му позволи да го направи) и ще я прегърне през раменете. Заедно ще намерят начин да управляват новата си стара връзка.

На плажа в Коронадо си бяха казали, че шансът им е петдесет на петдесет. Нищо не беше сигурно, но все пак шансът беше много по-голям, отколкото Ейприл първоначално си мислеше. Най-хубавото бе, че за двама души, които си изкарваха хляба, оценявайки стойности във финансите или на мебели, петдесет на петдесет беше значителен шанс, нищо че на други хора би се сторил нисък. Не беше изстрел в тъмното, а петдесет трудно извоювани процента, които си заслужаваха усилията и бяха много солидно начало.

Ейприл си спомни колебанията, когато за първи път влезе в апартамента на Март и видя покритите с прах мебели, струпани на купчини и завити с платна. Тогава се бе почувствала безпомощна и обезкуражена, струваше й се невъзможно да опише толкова много вещи, да не говорим за това, че не бе наясно какъв смисъл носеха и как да прецени стойността им. Въпреки това се залови здраво за работа и в крайна сметка откри това, от което се нуждаеше. Произходът имаше значение. Историята имаше значение. Но те не можеха да гарантират какво ще се случи от тук нататък.

Бракът й беше не по-малко предизвикателен, не по-малко объркан. Този път обаче Ейприл много добре знаеше колко смелост и честност щяха да са й необходими, за да се зарови и да започне да го подрежда, докато ръцете й се напукат, а пръстите й започнат да кървят. След като се справи с хаоса в апартамента на Март, този в собствения й живот не й се струваше чак толкова страшен. Там имаше стойностни неща. И за разлика от случая с Март дьо Флориан, те трябваше да бъдат осъзнати единствено от двама души.

Chapitre LXXVIII

ВЕЩИ ОТ КОЛЕКЦИЯТА

НА МАДАМ ДЬО ФЛОРИАН

Значими европейски мебели, изящно и декоративно изкуство

МАРТ ДЬО ФЛОРИАН: Експертна оценка

Апартаментът й е бил затворен през последните седемдесет години, от времето преди Втората световна война, и всъщност много преди организаторът на този търг и повечето от участниците в него да бъдат родени.

Миналата пролет, когато за първи път влязох в бившия апартамент на Март дьо Флориан, останах изумена от изключителното величие и красотата на вещите, които видях. Имаше образци от всички по-значителни периоди от Джордж II и Луи XVI насам, не бе пренебрегната нито една категория европейски мебели или изящно изкуство. Това беше и все още е най-голямата и най-ценна група предмети, принадлежали на едно семейство, която съм срещала.

Толкова месеци по-късно все още се питам дали наистина видях този апартамент и изящните предмети в него, които никога до този момент не са предлагани на пазара. Още от пръв поглед разбрах, че съм попаднала в позлатен и розов приказен свят, и колкото по-дълбоко навлизах в него, толкова по-пленителни ставаха вещите и техните истории. Екипът ни откри безкрайна поредица от съкровища, които оживяха пред очите ни благодарение на намерените дневници, снимки, от които ще откриете в каталога.

Името й може да не е познато на участващите в търга, но бившата обитателка на апартамента и автор на дневниците, мадам дьо Флориан, е парижка куртизанка, починала през 1935 година. В качеството си на една от най-известните demimondaines от бел епок тя е имала връзки с хора от ранга на политика Жорж Клемансо, граф Робер дьо Монтескьо и портретиста Джовани Болдини, чиято изключително важна творба е представена на този търг.

Мадам дьо Флориан завещава всички предмети в дома си на своята внучка Елизабет Катрмер. Когато Хитлер влиза в Париж през 1940 година, мадам Катрмер заключва апартамента, напуска града и не се връща никога повече, макар че през следващите седемдесет години продължава да плаща наема на жилището.

Мадам Катрмер почина преди няколко месеца в Сарла и жената, отгледана като нейна сестра, се свърза със „Сотбис“ за продажбата на колекцията на мадам дьо Флориан. За нас е изключителна чест да организираме този търг. Положих много усилия, за да уловя магията на всяка една вещ и се надявам, че мадам дьо Флориан би се гордяла.

Едни от най-ценните вещи са две изрисувани щраусови яйца, огледало с позлатена дървена рамка от времето на Наполеон III, взето от дворец в Кайро, два махагонови скрина от времето на Джордж III, които са в толкова добро състояние, че спокойно биха могли да бъдат приети за нови, стига да не бяха на повече от двеста години.

Макар че не би трябвало да си избирам фаворит, аз все пак имам и трябва да призная, че това е портретът на мадам дьо Флориан, нарисуван от Джовани Болдини. Всеки колекционер добре знае каква е стойността на една творба на Болдини, но това негово произведение е изключително по причини, излизащи извън безспорното му авторство. Този портрет не просто се появява на пазара за първи път, което само по себе си е уникално, но и за първи път ще бъде представен в средите на изкуството, които до този момент дори не подозираха за съществуването му.

Ще ви оставя за момент да осмислите този факт. Портрет на Джовани Болдини, на най-великия портретист на бел епок, произведение, неизвестно на света, неизвестно дори на тези, които получават солидни суми, за да знаят всичко по този въпрос.

Но дори и да оставим настрани портрета на Болдини, изключителното качество на колекцията не подлежи на описание, всеки предмет в нея примамва, всяка вещ е недокосната от времето преди Втората световна война. Подгответе се да бъдете очаровани и заслепени от дъба, позлатата и среброто, но преди всичко от Март дьо Флориан. И въпреки това не си позволявайте да останете прекалено дълго под въздействието на магията, защото конкуренцията ще бъде жестока. А не бихте искали да останете изненадани, когато чуете последния удар на чукчето в настоящия търг.

Ейприл Воут

Старши вицепрезидент

Френски и европейски мебели

Епилог

Ейприл държеше в ръцете си книгата — три хиляди експоната, три килограма луксозна лъскава хартия, наследството на една жена. Колекцията „Мадам дьо Флориан“ най-после беше готова за търг.

Поради огромния си обем, търгът беше разделен на шестнайсет отделни сесии, които щяха да се състоят в рамките на една седмица. В дните, предхождащи официалното откриване, търговци и колекционери от целия свят се изсипаха в Париж, за да вземат участие в частните огледи, ВИП вечерите и всички съпътстващи преговори и договорки, обичайни за събитие с такъв ранг. Тузарите общуваха помежду си, докато едрогърдите специалистки по обслужване на клиентите се въртяха напред-назад на обувките си с високи токчета и яркочервени подметки.

Вечерта на откриването беше най-важната, защото на нея се представяха най-значимите предмети. Продажбата на първите няколко експоната задаваше тона и показваше как ще протече целият търг. Трябваше да вдигнат достатъчно шум, за да привлекат около масата и други играчи. И макар че в търга бяха включени три хиляди отделни вещи, успехът му зависеше от продажбата на първия, най-важен експонат, творбата на Болдини. Каталожната цена бе един милион евро. За да може продажбата да се определи като успешна, портретът на Март дьо Флориан трябваше да се продаде за не по-малко от един милион и двеста хиляди евро.

Ейприл се суетеше в една от ВИП ложите, докато наблюдаваше как Оливие проверява озвучителната система. Из залата се движеха множество работници и с помощта на рулетки измерваха разстоянието между столовете така, че те да бъдат поставени на необходимата дистанция. Хората, които отговаряха за наддаванията по телефона, проверяваха сигналите и кабелите, понякога им се налагаше да пълзят под бюрата, както бяха облечени в смокинги и вечерни рокли, за да възстановят разпадналите се връзки. Скоро вратите ще се отворят и в залата ще влязат хиляда души.

Тъй като не можеше да се сдържи на едно място, Ейприл крачеше пред предната витрина и оправяше завесите, докато минаваше покрай тях. Зад нея седеше Питър. До Питър беше седнал Трой, който прелистваше каталога и се мръщеше при вида на високите цени. Наистина ли? Петдесет хиляди евро за един стар стол? Та той не носи приходи, нямаше как да се впише в документите за печалба преди облагане! Сякаш печалбата, данъците, лихвите и амортизациите изобщо означават нещо. В неговия свят целият апартамент на Март би бил напълно обезценен и лишен от смисъл. Ейприл все още не можеше да се пребори с мисленето му на финансист.

Два реда по-назад седеше Бърди, а до нея се бе настанила жената, която според Ейприл, бе най-важната личност сред присъстващите, поне що се отнася до търга. Анес Вание бе в компанията на кашмиреното си одеяло, медицинската апаратура и дяволитата си полуусмивка.

Ейприл нямаше търпение наддаването да започне. Наблюдаваше през прозореца представителите на медиите, които се бяха струпали долу. Най-после хора от персонала на аукционната къща заведоха репортерите в определената за тях секция за правостоящи в залата и ги оградиха с червено въже. Участниците в търга започнаха да влизат един по един.

Настаниха се по местата и започнаха да прелистват каталога. Ейприл наблюдаваше тълпата от място, където се намираше ложата, вниманието й бе съсредоточено върху първите редове, защото там бяха потенциалните купувачи на най-скъпите експонати. Вече се бе научила да разпознава нервната неспокойна енергия, която участниците в търга излъчваха секунди преди да вдигнат табелките си. А в тази зала много хора излъчваха неспокойна енергия, не само тези на предните редове.

Точно в седем часа Оливие се появи на подиума. Не можеше да я види през двойното стъкло, но Ейприл вдигна палци нагоре и му пожела успех, въпреки че този жест се отнасяше по-скоро за нея, отколкото до него.

— Добър вечер, дами и господа — започна той. — Добре дошли в „Сотбис“ и на тазвечерния търг на колекцията „Мадам дьо Флориан“. Сигурен съм, че и за вас тази колекция ще бъде точно толкова забележителна, колкото е и за нас. Преди да започнем, позволете ми да ви напомня някои неща.

Напрежението сред тълпата ставаше все по-осезаемо, докато Оливие четеше правилата за наддаване и условията за продажба. Най-после (най-после!), след като бе изчел всичко, свързано с данъците, комисионите и премиите, той посочи към Март, която седеше подпряна на въртящата се сцена, окъпана в светлина, блестяща и горда в розовата си рокля. Само ако можеше да види камерите, да усети трепета и да чуе избухналите аплодисменти. Дори и най-грандиозното шоу във „Фоли Бержер“ не можеше да се сравни с това.

— Експонат номер едно — обяви Оливие и удари с чукчето.

И се започна. Март дьо Флориан пое по своя път.

— Петстотин хиляди евро — каза той. — Чувам ли петстотин хиляди евро? Кой наддава за половин милион?

Залата остана напълно неподвижна. Сърцето на Ейприл се качи в гърлото й. Затаи дъх и впери поглед в хората, които допреди малко й се струваха издайнически нервни, сякаш искаше да ги накара да наддават.

— Петстотин хиляди евро — повтори Оливие. — Имаме ли петстотин хиляди евро?

Нещо зад нея изпука. Ейприл се обърна и видя, че в ложата влиза Люк Тебо. Настани се до мадам Вание. Ейприл се усмихна. До този момент не беше сигурна, дали ще успее да дойде.

— Половин милион — заяви Оливие, когато една табелка се вдигна.

Ейприл въздъхна с облекчение и усети как Люк кима зад гърба й.

— Шестстотин хиляди евро? Чувам ли шестстотин хиляди евро?

И тогава настъпи раздвижване. Всички участващи и от двете страни, дори дамите с високите токчета направиха това, което се очакваше от тях. Създадоха истерия. Табелките се вдигаха една сред друга.

Седемстотин хиляди евро. Тук.

Осемстотин хиляди евро. Тук.

Деветстотин хиляди. Тук.

Един милион. Тук.

Бяха достигнали определената цена. Ейприл въздъхна отново и затвори очи. И това за картина, която дори френското правителство не бе пожелало да откупи.

Тази вечер ти, Март, си най-известната жена в Париж. Наслади се на момента!

Цената продължи да се покачва. Един милион и сто хиляди евро. Една табелка се вдигна при обявяването на един милион и двеста хиляди евро, магическата цифра, която Ейприл бе определила като знак за успех. Новопостигнатата слава на Март може би щеше да продължи по-дълго от една нощ.

Устните на Оливие се движеха бързо. Табелките се вдигаха все по-често. Телефоните непрекъснато звъняха, операторите с мъка насмогваха да отговарят. Тълпата се люлееше от вълнение.

Когато цената надвиши един милион и петстотин хиляди евро, Ейприл изръкопляска. Огледа се и установи, че Трой се е изправил на крака, стоеше до нея и викаше, като че ли се намираше на някакво спортно състезание, а не на разпродажба на произведения на изящното изкуство.

Цената достигна два милиона евро. Ейприл извика, сърцето й биеше бясно, чувстваше се замаяна. Обърна се към мадам Вание, която седеше в инвалидната си количка и се усмихваше доволно.

— Два милиона и сто хиляди евро. Приключихме ли? Моля за вашето внимание! Последна възможност на два милиона и сто хиляди евро — заяви Оливие и когато цялата зала затаи дъх, обяви: — Продадено. Два милиона и сто хиляди евро. Участник номер три-три-четири.

Ейприл си помисли, че ще припадне. Би могла.

Залата избухна в аплодисменти. Хората станаха на крака и аплодираха Март в продължение на две, три, четири минути, може би дори повече. Веднъж Ейприл бе присъствала на „Супербоул“[1]. Вълнението и аплодисментите изобщо не можеха да се сравнят със случващото се в този момент. Два милиона и сто хиляди евро, почти три милиона долара.

— Ти успя! — възкликна Трой и прегърна Ейприл. — По дяволите, беше много вълнуващо! Наистина успя!

— Не, заслугата не е моя — отдръпна се Ейприл. — Тя е на Март, изцяло на Март. И това е само началото. Има още хиляди експонати. Не мога да повярвам. Наистина не мога да повярвам.

На подиума Оливие вече представяше експонат номер две. Краката й омекнаха и Ейприл се отпусна на мястото си. Трой извика още веднъж и седна до нея. Целуна я по бузата.

— Перфектна работа, бебчо — каза той. — Наистина перфектна.

Останалата част от вещите продължи да се разпродава в същото темпо, вълнението нарастваше, отекваше от стените и се издигаше нагоре чак до ложите. Табелките подскачаха като фойерверки. Таблото, на което се изписваха цените, непрекъснато премигваше. Числата и валутите преминаваха в долната му част, докато Ейприл си водеше бележки, зяпнала от изненада. До края на вечерта бяха продадени 150 отделни предмета. Въпреки че както се очакваше, цените им не можеха да се доближат до тази на картините на Болдини, всички бяха завишени от портрета на Март, а може би и от цитатите от дневниците, разпръснати на много места из каталога.

Накрая се оказа, че Ейприл не е оградила нито един предмет като непродаден. Всичко бе разпродадено на сто процента. Досега най-доброто й постижение за една вечер беше деветдесет и един процента. Тази вечер процентът беше сто.

Когато чукчето удари за последен път, Ейприл скочи от стола си. Всички наоколо се прегръщаха. Нямаше точните данни пред себе си, но беше сигурна, че това ще се окаже най-успешният търг, който малкият й отдел бе правил някога. И може би ръководството на „Сотбис“ вече нямаше да го счита за толкова малък.

— Мадам Вание — каза Ейприл, когато най-после успя да си поеме дъх, когато вече бе прегърнала и разцелувала всички и повечето от ложите се бяха опразнили, — тези цени, те са безпрецедентни!

— Беше много вълнуващо — отвърна старата дама. — Не очаквах да се забавлявам толкова много.

— Радвам се, че успяхте да дойдете — заяви Ейприл, докато двама мъже помагаха на мадам Вание да стане от инвалидната количка.

Тя се изправи, приглади полата на блестящата си тъмносиня рокля и докосна обиците с диаманти и сапфири, които висяха на ушите й. Усмихна се и лицето й изведнъж стана с десет, не, с двайсет години по-младо. Бялата й коса блестеше на светлината на полилея.

— Трябва да призная — заяви тя, — че ми подейства много ободряващо. Сега разбирам защо проявявате такъв ентусиазъм към работата си. Чувствам се чудесно, като знам, че картините на баща ми все пак не са без стойност или демоде. Мисля, че той би бил доволен.

— Без стойност ли? И дума да не става. Ако се съди по цената на продажбата, малко са художниците, чиито произведения струват повече. Тази вечер баща ви постави рекорд. Постави рекорд за своите собствени творби. Това е сигурно.

Мадам Вание премигна. Силно. Очите й се напълниха със сълзи, а стомахът на Ейприл се сви. Много добре знаеше, че не трябва да придава личен характер на продадените вещи и по този начин да кара продавача да съжалява, че ги е предложил на търг.

— Баща ви — започна Ейприл, но думите се спряха в гърлото й. — Очевидно вече е твърде късно, но можехме да направим така, че да задържите картината. Не бяхте длъжна да я продадете. Както виждате, има много други предмети. Започвам да се безпокоя, че може би това не ви е било изяснено достатъчно добре.

Не биваше да казва това, нито каквото и да е друго в този смисъл. Ако Питър все още се намираше някъде наблизо, сигурно щеше да я бутне през прозореца.

— Не, мадам Воут — отвърна Анес и се засмя. — Нямам желание да задържа точно този портрет. Всъщност се стремях към парите. Имах нужда от пари.

Ейприл хвърли поглед към Люк, към мъжа, който винаги бе играл ролята на неин парижки барометър, и забеляза по лицето му усмивка, която той много внимателно се опитваше да скрие. Тази жена искаше пари, а Ейприл не можеше да й посочи очевидното, а именно че този търг ще й донесе много повече пари, отколкото мадам Вание е в състояние да похарчи през останалата част от живота си.

— Знам какво си мислите — каза мадам Вание и отново се засмя. — Че съм прекалено стара, за да се нуждая от всички тези пари, non? Скоро ще умра. Боже, каква загуба!

— Разбира се, че не. Изобщо не сте стара!

— Това въобще не е вярно. Аз съм направо древна. Уви, тези пари не ми трябват, за да си купя бижута или модни обувки — тя се изкикоти и показа копринените чехли на краката си. — Картината, вашият Болдини, досега никой не знаеше за нейното съществуване, non?

— Точно така — отвърна Ейприл. — Това бе страхотна изненада за всички ни.

— Ma chérie, Джовани Болдини има още една неизвестна за широката публика картина. Тя е собственост на частен колекционер и никога не е била предлагана на търг чрез аукционна къща.

— Всъщност подобни неща се срещат твърде често. Много от произведенията на Болдини са собственост на частни лица.

— Да, но съвсем малко хора знаят за съществуването точно на тази картина. Андреас! — извика рязко мадам Вание. — Къде е палтото ми? Готова съм да си тръгвам. Искам веднага някой да ме загърне с палтото ми!

— Коя е тази картина? — попита Ейприл. — Аз съм доста добре запозната с цялостното му творчество.

— Тази картина не ви е позната — каза мадам Вание и нахлузи палтото си от тъмнокафяв визон. — На нея е нарисувана майка ми, докато ме кърми.

— Още една неизвестна картина на Болдини?

— Oui. И сега най-после имам средствата да я откупя от частния колекционер.

Ейприл се засмя, смехът й бе предизвикан от шок и нервност, както и от някакво друго чувство, което не можеше да назове. На този свят съществуваше още един портрет на Джовани Болдини и Анес Вание възнамеряваше да се добере до него.

— Предполагам, че не е необходимо да ви обяснявам, че високата цена, постигната тази вечер, няма да е от полза за преговорите ви — посочи Ейприл, все още смеейки се.

— Може би сте права — отвърна Анес и очите и проблеснаха. — Моята картина също има, как го наричахте, а, да, тя също има много впечатляващи доказателства за произход.

След като уви шала около врата си, мадам Вание се хвана за един от двамата си помощници и излезе клатушкайки се от ложата, като остави Ейприл да гледа втренчено, а Люк да се усмихва самодоволно както винаги.

— Мога да се досетя какви планове кроиш — каза Люк, това бяха първите му думи към нея тази вечер. — Надяваш се този търг да ти осигури добра премия.

— Това изобщо не е вярно. Искам да получа и комисионата.

Трой се появи зад тях, усмихваше се и клатеше глава.

— Мосю, вие познавате жена ми доста добре. Можете ли да си представите такъв рекет? Да вземаш пари както от продавача, така и от купувача — заяви той и протегна ръка. — Аз съм Трой Воут. Мисля, че не се познаваме.

— О, значи това е le grand m’sieu. Приятно ми е да се запознаем, Люк Тебо.

— Le grand m’sieu. В някакъв момент един от вас ще трябва да ми каже какво означава това. Както и да е, благодаря ви, че се погрижихте жена ми да стои далеч от неприятностите това лято. Наистина ви благодаря.

— Ce n’est pas un problème. Направих каквото можах. Жалко, че така и не успяхте да я посетите в Париж.

— Тази грешка скоро ще бъде поправена — отвърна Трой. — Тя не ви ли каза? Следващата година ще се преместим в Париж.

— В Париж? — учуди се Люк и по лицето му се изписа странно изражение, след което хвърли бърз поглед към Ейприл. — Това е фантастична новина, но сега я чувам за първи път. Въпреки това браво на вас! Знам, че жена ви ще се чувства най-щастлива тук.

— Точно такъв е планът — заяви Трой, — да е възможно най-щастлива.

— Аврил! — възкликна Люк. — Как можа да пазиш в тайна подобна новина!

— Е, все още не е съвсем сигурно. Чакаме окончателното решение на парижкия офис… — Ейприл не довърши изречението си. — А, къде е…? Изненадана съм, че си дошъл сам… Искам да кажа, защо Делфин не е с теб? — попита Ейприл и се обърна към Трой. — Трябва да се запознаеш с приятелката на Люк. Тя също работи в сферата на финансите и е изключително красиво същество.

— О, чудесно! Ще се радвам да се запознаем! — възкликна Трой с ентусиазъм, очевидно се радваше, че този французин има и други романтични интереси.

Люк се усмихна тъжно.

— Уви — каза той, — Делфин вече я няма. Или по-точно вече не е част от моя свят — сви рамене, преди някой от тях да успее да изрази съжалението си. — C’est la vie. Някои неща не се получават така, както човек би искал.

Изведнъж телефонът иззвъня. Обаждаше се Оливие, звънеше от бюрото на един от операторите долу. Първата вечер беше приключила. Ейприл трябваше да слезе. Това беше нейното шоу и той искаше тя да сподели славата с тях. Нещо повече, ако трансферът й в парижкия офис наистина стане факт, Ейприл ще трябва добре да опознае играчите на европейския пазар.

— Оливие иска да сляза при него — каза тя, сърцето й биеше силно, адреналинът пулсираше във вените й.

— Добре — отвърна Люк. — Ще се видим утре.

— Да, утре.

— Приятно ми беше да се запознаем, приятел — каза едрият й красив американски съпруг.

— Да, разбира се, приятел.

Ейприл се усмихна и взе чантата си. Погледна в нея, за да се увери, че всичко е там — нов набор от писма и документи. Не бяха толкова стари като тези на Март, бяха само отпреди няколко десетилетия, а не от цял век, но бяха още по-ценни, поне за Ейприл.

Документите не бяха от наследството на някой непознат, а от баща й. Все пак се оказа, че родителите на Ейприл не бяха изхвърляли всичко, или поне не и писмата, изпратени и получени от Виетнам. Имаше дори дневник. В продължение на толкова много години Ейприл беше разпитвала за мебелите и за разни други дреболии, но и през ум не й бе минало да пита за писма.

Докато слизаха надолу, а Ейприл се усмихваше до уши, Трой изведнъж спря. Наведе се към ухото й и по тялото й премина тръпка.

— Когато се преместим тук, ще трябва да си присадя косми на гърдите? Защото, като се оглеждам наоколо, иначе май няма да мога да се впиша в обстановката.

— Ако всичко върви както трябва, липсата на косми по гърдите ще бъде най-малкият ти проблем.

— Говори ми! — каза той, вдигна поглед нагоре и изпъшка престорено. — По цял ден ще съм затънал до гуша в мебели и франсета.

Ейприл се разсмя.

— Може и да е по-лошо.

Мина пред него и попадна право в шумотевицата, която цареше в залата. Веднага бе наобиколена от всички страни. Докато доброжелателите я целуваха и се ръкуваха с нея, Трой я следваше плътно, с ръка върху кръста й. Искаше й се да се обърне и да го помоли да издържи с нея и останалата част от вечерта. Да го помоли да остане. След това си спомни. Не беше необходимо да го моли. Нямаше причина да смята, че не би го направил.

[1] Super Bowl — финалът на сезона на Националната футболна лига в САЩ. — Б.пр. ↑

Благодарности

Нямаше да има нужда да пиша благодарности, всъщност изобщо нямаше да има книга, ако не бяха неуморните, невъзможни и изобретателни машинации на Барбара Поел. Благодаря ти, Барбара, не само затова че ми изпрати статията, която вдъхнови тази книга, а и за това, че повярва в мен, издържа на всички възходи и спадове и винаги ме караше да се чувствам така, сякаш съм единственият ти клиент.

На моята прекрасна и остроумна редакторка Кейти Гилигън, която разбираше докъде ще стигна с Ейприл Воут още преди аз самата да го осъзная. Оценявам твоя ентусиазъм, прозорливост и способност да ме провокираш по начини, които дори не съм си представяла. С удоволствие бих споделяла по бутилка вино (или две) с теб (и Барбара) всеки ден от седмицата…

На екипа от „Томас Дюн“/„Сейнт Мартин прес“, които работиха без почивка, за да направят най-доброто в най-кратки срокове. Благодаря на тези, с които съм говорила, на тези, с които не съм, и специално на Сали Ричардсън за ранната подкрепа и на Мелани Фрайд за това, че се погрижи и аз, и проектът да се движим в темпо (а и че отговори на цял куп оплетени дебютантски въпроси). Огромна признателност и за редакторката Сю Луелин. Сякаш си родена да редактираш този ръкопис.

Благодаря и на Джеб Спенсър, Сиг Андърман, Джонатан Кор и специално на Ед Люс за най-добрата работа, която човек би могъл да си пожелае (и която често прескача от дните в нощите и почивните дни). Мисля, че повечето от вас биха се изненадали колко вълнуваш и вдъхновяващ може да е корпоративният свят.

Вдъхновението е най-важното оръжие на всеки автор и няма други писатели, които да са ме вдъхновили повече от Тами Грийнууд, Алисън Уин Скоч и Ейми Хатвани. Благодаря ви за постоянните съвети, окуражаване и подкрепа.

Не мога да спомена думата „подкрепа“, без да благодаря и на приятелката си от последните трийсет години Карън Фрийман Ландърс. Благодаря ти, че винаги ме изслушваш и споделяш ентусиазма ми (и че присъстваш на всички мачове на „Чарджърс“). Толкова съм щастлива, че си до мен.

Трябва да спомена и Джен Макглотлин (Джени Уокър), моя първи „партньор в писането“ и съавтор на многобройните копия на „Суит вали хай“. Направо се чудя как така нямаха успех. Благодаря и на Айлийн Дауд Брил за това, че прочете голяма част от първоначалните ръкописи.

Толкова много приятели подкрепиха тази книга и пътя към нея. Офлайн и онлайн… от книжния клуб (Мишел Камбел, Дениса Чатфийлд, Лиса Дейвис, Лиза Гал, Кери Мърсън, Сюзан Милър, Хедър Олсън, Сабрина Пар, Кат Пепърс, Кери Руни, Джена Скарафон, Деде Уотсън), екипът ми в „Уилям енд Мери“ (специални ръкопляскания за Джес Сингър), групите във Фейсбук, невероятните хора в Кардиф — благодаря ви, благодаря ви, благодаря ви. Винаги съм споделяла с неохота писателските си опити, но приемът, който получих, ме накара да съжалявам, че не съм започнала по-рано. Преизпълнена съм с благодарност.

В лотарията на живота изтеглих джакпота на най-добрите приятели. Важи с още по-голяма сила за семейството. На баща ми — Том Гейбъл, първия писател, на когото съм се възхищавала, благодаря ти, че ми предаде дарбата, че ме окуражаваше да пиша още от малка и разбира се за това, че по свой собствен начин си забавен и сложен герой.

Благодаря и на майка ми Лаура Гейбъл, макар че простичката благодарност съвсем не е достатъчна. Подкрепата, която винаги си ми оказвала, не може да се сравни с нищо. И днес продължавам да разчитам на теб толкова, колкото и когато бях дете. Казано накратко, ти си най-добрата.

Късметлийска съм да имам и остроумни брат и сестра, които превръщат всяко семейно събиране в събитие и са непрекъснат източник на материал. На брат ми Браян Гейбъл — благодаря ти, че преотстъпи характера си на Браян — един от героите в този роман. Надявам се, че ще ти допадне. На сестра ми Лиза Гейбъл Уийтли — благодаря за вдъхновяващата амбиция и за това, че прочете няколко по-ранни истории.

Специална признателност и за по-далечните роднини от рода Гейбъл — от Калифорния до Оклахома и Ню Йорк и навсякъде между тях. Светът е далеч по-жизнерадостен благодарение на вас.

Хиляди благодарности и на родителите на съпруга ми — Пат и Тони Билски. Вие сте най-подкрепящите и най-непредубедени хора, които познавам, дори когато работата ми включва проститутка. (Съжалявам!)

А на моите момичета… Къде бих била без вас? Пейдж, моята щура, сладка и умна първородна дъщеря, благодаря ти, че си ми приятелче в четенето и че правиш майчинството толкова носно. Съжалявам, че все още не можеш да прочетеш тази книга. Скоро ще напиша нещо за теб.

На енергичната ми сладурана Джорджия — едва на седем си, а това дори не са първите благодарности, в които присъстваш. Благодаря ти, че всеки ден осветяваш (и развеселяваш) света. Благодаря и за безкрайните коментари и наблюдения, достойни за публикации във всяка социална мрежа. Ти си стихия и не бих те променила за нищо на света!

Името на съпруга ми е в началото на тази книга, което е съвсем подходящо, защото всички прекрасни неща в живота ми започват с него. Д. Б., благодаря ти, че ме караш да се смея, че винаги ми подаваш ръка и че вдигаш рамене в престорено отчаяние само от време на време. Съжалявам, че съпрузите в моите истории винаги са такива кретени. Обещавам ти, че един ден ще има красив и мил счетоводител с уникално чувство за хумор.

И накрая — на читателите — на тези, които са прочели книгата, и на тези, които няма да я прочетат. Благодаря ви, че открихте и споделихте нови светове. Благодаря ви за обсъжданията и за изградените връзки. Пожелавам ви още много пътувания и съвсем кратък път до следващата ви любима книга.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.